Ootan Arkansas'sse naasmist väga.
Mul on uusi raamatuid.
„101 asja, mida süüa Arkansas's, enne kui sured“.
Ja esimene restoran, mida mainitakse… - Räägi.
…on AQ Chicken House.
Oh issand, ma…
Ma sõin seal nii palju kana.
Sidrunipipar, vürtsid, tainasse kastetud ja pannil praetud kana.
Uskumatu.
Üritame seda sulle leida.
Mul oli lapsepõlves seal nii tore.
Mul on nii palju imelisi mälestusi Little Rockis kasvamisest.
Kui ma su isaga käima hakkasin,
ütles ta kohe alguses, et kolib Arkansas'sse tagasi.
Mõtlesin: „Olgu, pean nägema, milline see on.“
Ning siis otsustasingi ma võtta suure riski ja oma südant kuulata.
Mõtlen Arkansas'st kui oma elu pöördepunktist.
Seal sündisid sina.
See oli muidugi seal elamise ajal kõige olulisem sündmus.
Ja olen mõelnud sellele,
kuidas paik ja ruum, kus sa viibid, sind vormib ja sulle väljakutseid esitab.
Arkansas'sse naasmine aitab meil mõelda
küsimusele, mida südikus tegelikult tähendab.
Kuidas teha keerulisi valikuid?
Kuidas uskuda pimesi ja riskida,
kui sul pole vahel aimugi, mis on tulemus.
Ma ootan naasmist väga.
Mina ka.
Ma ei tea, kas sul mahub sinna rohkem.
Sa üllatud veel. See kohver läheb palju laiemaks.
Oo jaa, ruumi on ohtralt.
Kas ma pean kohvrile peale istuma? - Ei, pole vaja. See on väga…
Tean, sa… - …töökindel.
Oled sellele kohvrile truu. - Olen jah.
Olgu. - Jessas. Hästi.
No nii, valmis. Lähme Arkansas'sse.
Hakkame minema.
Seda ma ei oodanud. Ütlesin: „Teeme ära.“
Mul on magistrikraad valgetes.
Valged võiksid mustade asjus keskkooli tasemelegi jõuda.
NAISED RISKIVAD
Järgmine peatus: Little Rock.
No nii. - Auto ei ole manuaalkäigukastiga, ega?
Ei, see on mikrofon.
„Auto vajab hooldust, külastage salongi.“
Nüüd saab nalja.
Ma ootan väga naasmist Fayetteville'i.
Arkansas'sse tulles kolisin ma alguses sinna.
Ma armastasin seda, õpetasin juurakoolis.
Läheme vaatama maja, kus me abiellusime.
See on nüüd muuseum.
Ja pean tunnistama, et tunnen end sellele mõeldes väga vanana.
Ja raske oleks valida giidiks kedagi paremat kui Ann Henry,
kes oli üks esimesi sõpru, kelle ma Fayetteville'i kolides leidsin.
CLINTONITE MAJAMUUSEUM
Ann!
ÕPETAJA & AKTIVIST
Tere tulemast koju! Ja Chelsea!
Tere, Ann.
Siin kõik algas, kallis. - Ma tean. Ma pole siin käinud.
Sa armud sellesse. - Ma pole siin käinud.
Jessas, su pulmakleit? - Ta pole siin tõesti käinud.
Ma ei teadnud, et see siin on.
Noh, ma ostsin selle Dillard'si poest ja see maksis 53 dollarit.
Sest su ema käskis sul pulmakleidi osta.
Jah, ta tuli minuga poodi kaasa. Reede õhtul
enne pulmi. - See erineb veidi sinu omast, Chelsea.
Jah, noh…
Abiellusime siinsamas. - Siin.
See oli meie söögituba.
UUS MEESKOND SISSE
Clinton Kongressi. - 1974. aastast.
ARKANSAS'D ESINDAMA
Ma mäletan seda tähte.
Oot, mis lips see on?
Selliseid lipse mehed sel ajal kandsid.
Oli see isa oma?
Võimalik. - Naljakas, mis?
Olgu. Nüüd köök. - Jah.
On see samasugune, ema? - Täiesti.
Tuhmoranž. - Otsime…
Mulle meeldib, see on lustakas. - Fantastiline.
Miks on siin Swansoni reklaam?
Sest see on suur asi. - Neid valmistati Fayetteville'is.
Sõin Swansoni kanapirukaid lapsena.
Mõtlesin lihtsalt, miks see mu vanemate piltide kõrval on.
Nad ei teinud eriti süüa. - Seepärast küsisingi.
Sõime palju kanapirukat.
Mis sul seal on? Fotod?
Tore pilt, eks?
Ma pole seda näinud. - Need prillid!
70ndad isiklikult. - Ta on alati…
Jessas.
Tahan öelda, et 1974. aastal… - Jah?
Olime su emast kuulnud.
Su isa rääkis naisest, kellesse ta armunud oli
ja kes saavat hakkama kõigega. Su isa tahtis temaga abielluda,
aga ei teadnud, kas naine oleks nõus.
Me kõik tahtsime temaga kohtuda.
Juurakoolis toimus bankett ja juristina sain ma sinna minna.
Marssisin sisse. Ning seal ta seisis oma potisoengu ja kostüümiga.
Surusime kätt ja oleme sellest peale sõbrad olnud.
Tõepoolest. - Ma kohe…
Peaaegu 50 aastat. - Just nii. See oli võrratu.
Ann oli nii kena, et korraldas meile pulmapeo.
Tegin ühe vea: ma ei palganud fotograafi. - Heldus!
Ja tänapäeval on ju nii, et ilma fotota pole ka sündmust.
Siis me sellele eriti ei mõelnud. - Ei.
Kui su ema pulmakleidile ei mõelnud,
ei mõelnud ta ka fotograafile.
Mood ei olnud meie jaoks prioriteet, ega? - Ei!
See ei olnud mu tugevaim külg, seda ma ütlen.
Fayetteville'i kolimine oli minu jaoks suur risk.
Paljud pidasid mind hulluks.
Tulla suurest linnast nagu Chicago…
Fayetteville näis ilmselt paraja kolkana. - Perifeeria.
See oli väike, kuid sõbralik.
Inimesed olid väga huvitavad, meil oli tohutult tore.
Räägin kõigile, kuidas ma Fayetteville'is elamist armastasin.
Noh, see… - Jah.
Ma abiellusin siin. - Just nii. Täpselt.
Kõik muu on ajalugu. - Ütlesin Chelseale…
Mind on see paik kõvasti kujundanud.
Leidsin siit imelise kodu.
Ja ma ei ole ainus.
Sõidame külastama Canopyd,
organisatsiooni, mis aitab põgenikel end Arkansas's sisse seada.
Praegu osaleb Canopy üleriigilises jõupingutuses,
et leida uued kodud enam kui 75 000-le afgaanile, kes pidid kodust põgenema,
kui Taliban 2021. aasta suvel riigis taas ohjad haaras.
KÕIK ON TERETULNUD
Tere! Hei, kuidas läheb? See on… - Tere tulemast, pr Clinton. Olen Joanna.
Chelsea. Meeldiv tutvuda. - Aitäh. Mu käed on külmad.
Annan Canopy poolt üle soojad tervitused. - Nii põnev!
TEGEVDIREKTOR, CANOPY NWA
Järgmine pere tuleb kolmapäeval. - Ära jama.
Hakkasime kähku asju valmis panema,
sest tahame, et neid ootaks soe kodu.
Oleme viimase kuu jooksul vastu võtnud 56 inimest, majutanud nad 13-sse majja.
Suurepärane. - See on uskumatu tulemus.
Mitu inimest siia kolib?
Viieliikmeline perekond.
See on olnud kurnav periood kõigile siia jõudnud peredele,
aga me saame pakkuda neile turvalist ja vaikset paika.
Kas aitad meil voodi kokku panna? - Rõõmuga.
See on osa Canopys töötamise võlust.
Meile annetatakse asju.
Meil on lihtsalt kotitäis kruvisid
ja see voodi. - Kotitäis kruvisid?
Ja üritame lihtsalt asjast aru saada.
Hästi.
Chels, hoia sina seda.
Kas see läheb… - Siia.
Nii, ema. - Siia. Jah.
Kõik asjad annetati?
Jah. Aga vahel… - Kas kruvisid on piisavalt?
Siin on lühemaid kruvisid ka. - Asi läheb huvitavaks.
Ema, siia on lühemat vaja. - Selge pilt.
See läheb niimoodi sisse. - Jah.
Olen mitu lapsevoodit kokku pannud.
Jah. - Niimoodi.
Ei taha, et voodi kellegi all kokku vajub.
Nad tahavad kohe voodisse hüpata.
Vaatame, et see oleks tugev. - Oh ei! Päris hirmutav.
Olgu, vaatame, kas see on…
Ühistöö.
Tõepoolest. Nii see on.
Üks veel siia.
Paigas. - Tore.
See on vist üsna toekas. - Minu arust ka.
Ongi vist valmis.
Sobibki. Tore. - Jah.
Suurepärane.
Peame vist edasi töötama. - Jah!
Teha on ohtralt. - Hästi!
Tualettpaber. - Aitäh.
See kukkus alla. Kas paneme uuesti üles?
Meie dušikardin kukkus alla.
Jah. - Ma ei teagi.
Need on väga… - Oh ei!
Ei, aga, ema, me vajame seda väikest… See ei toetu millelegi.
See vajab vist poolkuu kujulisi kandureid. - Jah.
See kukub varsti alla, aga näeb vähemalt hea välja.
See püsib.
SA OLED MULLE NII KALLIS
Üks meie lemmikraamatuid. - Olemegi valmis.
Kui dušikardin paigas on. - Kui see paigas on. Jah.
Oleme nii lähedal.
See on väga lahe. Mulle meeldib.
NII TORE, ET TE SIIN OLETE.
Ma ei kujuta ettegi, millist julgust kodust lahkumine nõuab.
Jätta maha kõik, mida tunned…
Saame külastada Kabulist tulnud peret,
kes vaid mõne nädala eest Arkansas'sse jõudsid.
Ja ema, sa oled mitu kuud afgaane evakueerida püüdnud,
eelkõige Afganistani naisi ja nende perekondi.
Minu jaoks saab ring sellega täis. Kohtun perega,
kellele Canopy uue kodu annab.
Olen tohutult tänulik, et mul on võimalus
öelda teile tere tulemast Arkansas'sse ja Ameerikasse.
Suur tänu. - Jah, oleme…
Kaua te siin olnud olete?
Umbes kolm nädalat.
Kolm nädalat.
Kui me Arkansas'sse jõudsime,
olid iga ukse taga kõrvitsad.
Mu ema küsis muudkui:
„Kuule, Basira, miks nad kõrvitsaid seal hoiavad?“
Ja ühel päeval
kandsid lapsed erinevaid kostüüme.
Siis mõistsime, et see on osa siinsest kultuurist ja traditsioonidest.
Ehk järgmisel aastal.
Järgmisel aastal. Su poeg soovib kindlasti kostüümi selga tõmmata.
Jah.
Te demonstreerite seda uskumatut vaprust,
mida nii paljud Afganistani naised üles näitama on pidanud.
Täna sisenesid Talibani jõud Afganistani pealinna Kabuli südamesse.
Nii kulmineerus kiire pealetung
ja kontrolli haaramine, peaaegu täpselt kakskümmend aastat
pärast nende kukutamist.
Tingimused Afganistanis
ei olnud selle 20 aasta jooksul ideaalsed,
kuid inimesed olid õnnelikud,
sest neil olid olemas põhiõigused.
Näiteks võisid naised käia koolis ja ülikoolis,
ühiskonna tegevuses aktiivselt kaasa lüüa.
Kas teie käisite sel ajal koolis?
Mina lõpetasin Kabuli Ülikooli,
õppisin õigusteadust.
Ja politoloogiat.
Kas sina õppisid?
Ma käisin ülikoolis.
Kui ma Kabulis õppisin,
ütlesin alati, et tahan arstiks saada.
Lisaks olevikule jäite ilma ka oma tulevikust.
Kõigest, mida võimalikuks pidasite.
Režiimi muutus ja Talibani saabumine…
See oli Afganistani jaoks katastroof.
See käis nii kähku.
Põhimõtteliselt olid teil loetud tunnid, et võtta vastu elu muutev otsus.
Tuhanded inimesed tormasid lennujaama väravate poole.
Mõned said rüseluses surma.
Mõned meie pereliikmed ei tahtnud lennujaama minna.
Aga kell kaks öösel
lahkusime me kodust.
Kaasa saime me võtta ainult seljakoti.
Kabuli lennujaamal on palju väravaid.
Meie jõudsime Abbey väravasse.
Kaks päeva hiljem
ründas seda väravat enesetaputerrorist.
See oli ohtlik ja riskantne,
kuid me saime väravast sisse.
Ja teil õnnestus kõik koos lahkuda? - Jah.
Me ei oleks tahtnud tulla siia põgenikena,
kuid pidime niimoodi otsustama.
Kuidas sinu pojal läheb? Kuidas ta uue kohaga harjunud on?
Uue kodu ja uute inimestega?
Esimesed päevad olid rasked,
sest kodutuse tunne
on raske ka väiksele lapsele.
Nii et kui mu poeg mõistis, et tal oli… et tal on maja,
oli ta väga õnnelik.
Ta teab, et meil on kodu.
Linn on rahulik, ta saab turvaliselt mängida.
Ja nüüd leiab ta juba sõpru.
Ma tahtsingi selle kohta küsida. Ta leidis sõbrad?
Jah, ta on sõbrunenud
mõne naabriga ja teiste põgenikeperedega.
Ja nüüd pole tal Arkansas' vastu midagi.
Soovime teile vaid parimat.
Loodetavasti on teie esimene tänupüha tore.
Aitäh teile.
Head tänupüha.
Aitäh, ema.
Ma võtan ise.
Ei, las ma ise. Teie teenindasite meid. Aitäh.
Proua minister? - Jah?
Afganistani peret külastades ei tohi esimesel päeval nõusid pesta.
Teisel päeval juba võib.
Peseme nõusid oma…
Eks? Jah, esimesel päeval ei tohi.
Minu arust on tähtis meenutada minevikku.
Ja milline paik sobiks selleks paremini kui Little Rock?
TERE TULEMAST
Seal on Rally's. Mäletan nende krussis friikaid.
Need on nii head. Huvitav, kas neid tehakse veel.
Jessas, ma mäletan mänguväljakut War Memoriali staadioni lähedal. Seal oli…
Loomaaed. - Armastasin seda.
Armastasid jah. Šimpans sai sinu järgi nime.
Ei saanud.
Mitte šimpans, vaid orangutan.
Hoopis orangutan? - Ta sündis 1975. aastal.
Arvasin, et panid mulle tema järgi nime.
Ma ei teeks seda. - Ta tundus täitsa tore.
Tulime 1996. aasta presidendivalimiste päevaks siia.
Olin koos paari sõbraga kaubanduskeskuses.
Tahtsin kõrvaauke. Olin 16-aastane ja helistasin sulle.
Ütlesid, et ma ei teeks seda eufooriahetkel.
Ma ei suutnud uskuda, et sa ei luba. „16 on ju neli aastat vanem kui 12.“
Lubasid kõrvaauke 12-aastaselt.
Esiteks ei mäleta ma, et mainisin 12. eluaastat.
Ilmselt ütlesin 20 või 30, mitte 12. - Ei, kindlasti mitte.
Ei, anna andeks, ma ei öelnud seda. - Ja see… Ütlesid.
Kui ma väike olin.
Lubasin Charlotte'ile, et läheme koos kõrvu augustama.
Oh issand. Räägime uuesti, kui ta sulle 16-aastaselt kaubamajast helistab.
Ütlesin, et ta võib, kui 12 saab.
Olgu, hea küll. Mu vaene tütretütar.
Olgu. - Saame hakkama.
Siin on Centrali keskkool. Oleksid siia tulnud,
kui oleksime Little Rocki jäänud. - Jah.
Nii võimas hoone
ning ajalugu muudab selle
veel tähtsamaks ja erilisemaks. - Tähtsamaks.
KESKKOOL LITTLE ROCK CENTRAL
Seda hoonet vaadates
mõtlen kohtulahendile Brown versus Topeka haridusnõukogu,
mis ütles, et USA riigikoolid peaksid olema desegregeeritud.
Et mustanahaliste koolid…
ÜLEMKOHUS KEELAB SEGREGATSIOONI
…ei olnud tasemelt valgetele mõeldud koolidega võrreldavadki.
1957. AASTAL ÕPPISID LITTLE ROCK CENTRALIS VAID VALGE NAHAGA LAPSED.
1957. aastal ütles Little Rocki haridusnõukogu,
et koolid desegregeeritakse.
Ning üheksa vaprat meest ja naist
olid esimesed mustanahalised, kes selles võrratus keskkoolis käia said.
Muidugi oleksid kõik koolid sama tegema pidanud,
aga paljudes riigi osades ei tehtud midagi.
Raske on isegi mõelda, et üheksa õpilast
peaaegu 2000-pealises koolis…
Raske on seda desegregatsiooniks nimetada.
Ja see tohutu pinge, mida need üheksa õpilast tundsid…
Elasid lapsena Chicagos. Kas sa teadsid, mis toimus
siin Little Rockis? - Muidugi.
Elasin Chicago äärelinnas valgete rajoonis,
käisin suurepärases koolis.
Mu isa vaatas igal õhtul uudiseid.
Ning ühtäkki ilmusid ekraanile - ja see pilt jäi mulle igaveseks meelde -
need äärmiselt vaprad noored mustanahalised, Little Rocki Üheksa.
Neid ümbritsev rahvamass röökis ja sülitas nende peale.
Nad olid viha täis. - Sülitasid.
Need lapsed olid minust viis, kuus või seitse aastat vanemad.
Hakkasin paremini mõistma seda, mis toimus väljaspool mu oma kogukonda.
Ja, tead, suured asjad ei toimu alati loogilises järjekorras.
Ma nägin, mis siin 1957. aastal toimus.
See ei muutnud mu kodumaad minu jaoks vastumeelseks,
vaid pani mind imetlema neid noori inimesi, kes üritasid
muuta meie riigi kõrgeimate ideaalide vääriliseks.
Ja on tohutu au rääkida Carlotta ja Minnijeaniga,
kes kuulusid Little Rocki Üheksasse, nende isiklikest kogemustest.
Oh issand! Carla. - Tere.
Rõõm teid näha. - Rõõm jälle kohtuda, sõber.
Ka sind on tore näha.
Jessas, milline kingitus! - Vaat siis.
Jah, see on imetore.
Oleme rääkinud palju südikuse tähendusest.
ÜKS LITTLE ROCKI ÜHEKSAST
Te teadsite, et väärisite maailma tasemel haridust…
ÜKS LITTLE ROCKI ÜHEKSAST
…ja olite kindlad, et olete valmis selle eest võitlema.
Mina mõtlesin lapsepõlvele segregeeritud lõunas.
Mulle õpetati, et ma olen ilus
ja tark…
See oli tõsi. - …ja andekas.
Olen Minnijean Brown.
Olen tänulik, et nii paljud
on meie kõrval seisnud ja meie võitluses väsimatult kaasa löönud.
Meie pered ei tahtnud, et meid koheldaks halvasti.
Ja bussiga sõitmise asemel läksime pigem jalgsi.
Et teid ei saadetaks bussi tagumisse otsa.
Tahtsite seda vältida. - Me käisime palju.
Vastu hakkamine muutub lihtsalt loomulikuks.
Nii see on. - Nii et me kaitsesime ennast.
Mu ema ütles ikka, et varsti asjad muutuvad.
„Sa pead olema valmis uksest sisse minema,
olgu see siis avali või praokil.
Ja selleks vajad sa parimat haridust.“
Nii et hariduse olulisusest räägiti mulle juba väga varases nooruses.
Olin Centralis ajalootunnis.
Orjandusest rääkis üks lõiguke
ajalooõpikus, kus seisis: „Orjus oli mustanahalistele kasulik.“
Ma rumaluke tõstsin vaguralt käe ja ütlesin:
„Mina olen orjuse kohta muud õppinud.“
Ja sellega oli mu saatus otsustatud. Minust sai tülinorija.
Ma ei teadnud, mis…
Sa ei teadnud, et ei tohi tõtt rääkida.
Jah, just nii.
Aga kui haridusnõukogu oli selle otsuse vastu võtnud,
siis kuidas teie üheksa sekka sattusite?
Noh… Mina tahtsin saada arstiks, madam Curie pärast.
Väga hea põhjus.
Jah. Ma teadsin, et selle kooli laboris lahkab ühte konna kaks last.
Aga Dunbaris
seisab vaese väikse konna ümber 10-12 last, kes teda lahata üritavad.
Seega tähendas see ligipääsu võimalustele.
Oli vist esimene august, kui ma registreerimiskaardi kätte sain.
Ja ma ei unusta oma isa näoilmet kunagi.
Tal läksid silmad suureks.
Ta küsis: „Plaanid siis Centralisse minna?“
Vastasin: „Jah.“
Ta teenis II maailmasõjas.
Ja ta ütles: „Tead, keegi ei kogu minu dollareid eraldi.
Makse makstes musti dollareid valgetest ei eraldata.
Ka mina aitan seda keskkooli ülal pidada.“
Mu vanemad olid uhked.
Esimesel päeval läksin kooli juurde ja kohtusin teistega.
Ja ma nägin eemal seisvat rahvamassi,
kuid mingit hirmu ma ei tundnud.
Aga sina? - Ei.
Ma ei kartnud. - Meid polnud varem vihatud.
Mida me siis kartma pidime? - Jah.
Hakkasime edasi kõndima
ja meie juurde tuli väeosa ülem, kes ütles:
„Keerake ots ringi ja minge koju.“
Eelmisel õhtul teatas kuberner, et kutsus kohale
Arkansas' rahvuskaardi, et kaitsta Little Rocki kodanikke.
Üritasin mõista, mis toimus.
Rahvuskaart on siin, nad kaitsevad kodanikke.
Ajage see rahvasumm siis laiali. 14-aastane mõtles nii.
Lõpuks keerasimegi ringi ja lahkusime.
Meie teine esimene koolipäev oli 23. septembril.
Olime sel hommikul külgmise ukse kaudu koolimajja pääsenud.
Ja klassiruum asus maja taga,
ma ei näinud, mis maja ees toimus.
Rahvast tuli aina juurde.
Olin geomeetriatunnis. Uksele ilmus politseinik,
kes viis meid kähku kahte politseiautosse.
Nad ütlesid: „Tõmmake tekid üle pea, ärge vaadake üles.“
Ja kuulsin meest ütlemas:
„Vajuta gaas põhja ja ära peatu mingi hinna eest.“
Tunnen seda ärevust praegugi.
Jõudsin koju, telefon oli kogu aeg helisenud.
Inimesed ütlesid mu emale, et ta läheks kooli juurde
ja Carlotta sealt ära tooks.
Mu ema on 96-aastane.
Ja tema juuksed hakkasid halliks minema 1957. aasta 23. septembril.
See oli mu elu hirmsaim päev.
Ja siis küsis president Eisenhower,
mis Little Rockis toimub.
Ta teadis, et peab midagi ette võtma. Mu onu helistas mulle ja ütles:
„Kas sa tead ka, kes sinu ja su sõprade pärast Little Rocki tulevad?“
Meie riigi parimad, 101. õhuründediviis, „Kriiskavad Kotkad“,
kes olid endale II maailmasõjas nime teinud.
Ja uskuge mind, näha neid…
President saatis Little Rocki USA sõdurid.
Nad eskortisid neegrilapsed kooli ja tagasi,
kaitstes neid ähvardava rahvamassi eest.
Oodati, et me poeme kappi ja väriseme. - Jah.
See oli rahvamassi eesmärk.
Kogu see viha ja… Et me ütleks:
„Me ei lähe sinna.“ - Ei-ei.
Aga kuna me siiski läksime,
pidi president tegutsema.
Sa pidid endasse tõepoolest uskuma
ja olema vapper.
Te pidite olema valmis enda eest seisma.
Jah. - Ja maksite selle eest.
Kõigepealt sattusin pahandustesse orjuse kohta küsides.
Sellest mainest ma lahti saanud poleks.
Iga päev käis rühm tüdrukuid mul kannul.
Astusid kandadele, sülitasid, ütlesid: „Sa oled kole. Sa haised. Sa oled must…“
No teate, nagu ikka.
Olin parasjagu teel klassi,
kui mulle millegagi vastu pead löödi.
Korjasin eseme üles ja see oli käekott
kuue koodlukuga.
Tõstsin selle üles,
viskasin põrandale ja ütlesin: „Jätke mind rahule, valge rämps.“
Õpetaja kuulis ainult mind.
Ja siis öeldi mulle, et ma pean lahkuma. Nii mind välja visatigi.
Sülitamine ja trepist alla lükkamine jätkus,
aga ma teadsin, et olin sama hea kui kõik teised.
Ja see mul kõike seda üle elada aitaski.
Te marssisite läbi kaose otse autahvlile.
Noh, jah.
Tahan, et noored mõistaksid, et hulle tuleb lihtsalt ignoreerida.
Tõsi. Jah. - Nad lihtsalt segavad sind.
Tahavad su elu rikkuda. - Ja segada.
Elu rikkuda. - Elu ära rikkuda, jah.
Marsi neist läbi. - Just.
Nendes koridorides juhtus nii palju.
Kandsime raamatuid kogu aeg kaasas.
Sest kui me oleksime neid oma kappides hoidnud…
Kappidesse murti sisse.
Ja palun ära pilla raamatuid maha.
Sest kui tahtsid need üles korjata… - Pea on kaitseta.
…said hoobi tagumikku. - Jah.
Ema lubas mul koju jääda.
Ütlesin: „Ei, ma pean ju nägema, mida nad mulle täna teevad. Eks?“
Kas te olete mööda koridori kõndides siiani valvel?
Tunnete end turvaliselt? - Olen vägagi valvel.
Siin juhtunu pärast. - Jah.
Ja ma jälgin alati ka seda, kes minu poole tuleb.
Ja uskuge: paljudel segregeeritud lõunas üles kasvanud inimestel
on see antenn olemas. - Jah.
Meie mõistame valgete juures kõike.
Aga vastupidine ei kehti. - Tõsi.
Mul on magistrikraad valgetes. - Ah nii.
Valged võiksid mustade asjus keskkooli tasemelegi jõuda.
Rohkem ma ei ootagi.
LITTLE ROCK CENTRALI TIIGRID
Ütlen noortele, et lapsed võivad panna presidendid tegutsema.
Ka sul on hääl.
Sa saad sundida võimul olevaid inimesi tegema asju,
mida nad ei pruugi teha tahta. - Ei pruugi.
Tavalised inimesed teevad erakordseid asju.
Erakordseid.
Siin on meie kirik,
esimene metodisti kirik. - Jah.
Veetsime siin palju aega. - Iga pühapäeva.
Ja ma mäletan kohutavalt piinlikku hetke. See juhtus vist emadepäeval
ja lastel oli aeg…
Pidite midagi ütlema. - Ja…
Kõigilt küsiti, mida me oma emadele emadepäevaks kinkida tahame.
Vastasin: „Elukindlustuse.“
Arvasin, et siis elad sa igavesti.
Ja kõik…
Ja terve kogudus küsis, nagu:
„Ta tahab emale elukindlustuse kinkida?“
Mäletan, et mul oli kohutavalt piinlik.
Mulle läks see südamesse. See meeldis mulle väga.
Sellega meenub ohtralt häid mälestusi, eks ole?
Jessas, nii palju häid mälestusi!
Mulle meeldis siin laps olla,
kuid Arkansas's kasvamine ei olnud alati lihtne Symone'i jaoks,
kes… Ema, sina ei pruukinud temast veel kuulnud olla,
aga mina olin, sest olen vaadanud saadet „RuPaul's Drag Race“.
Mu nimi on Symone
„RUPAUL'S DRAG RACE“ 13. HOOAEG
Ja tulin siia trooni järele Vägev meik, Arkansas's kasvanud
Enne Symone'iks saamist
oli ta Reggie Gavin, kes kasvas Arkansas's Conways,
üsna Little Rocki lähedal.
Ja ta leidis ennast alles siis, kui avastas drag-kultuuri.
Ameerika järgmine drag'ist superstaar on…
Olin väga õnnelik, kui nägin teda võistluse 13. hooaega võitmas.
Symone!
Elan alati häbitult kaasa Arkansas' inimestele.
Nüüd elab Symone Los Angeleses,
kuid tuli nädalavahetuseks Little Rocki.
Ja täna õhtul korraldab ta koos oma Arkansas' sõpradega peo.
Ja meie oleme kutsutute nimekirjas.
Siin ta on.
Ma kasvasin Conway väikelinnas.
Ja mu elu südikaim tegu oli see, kui läksin lõpuballile naisteriietes.
Lapsepõlves ei tundnud ma ennast iseendana turvaliselt,
aga teadsin, et kui lähen ballile, pea püsti, saan hakkama kõigega.
Kandsin naisteriideid avalikus ruumis esimest korda.
Kõige südikam Arkansas' kasvandik, keda drag-kultuuri maailm tunneb.
Kolisin ülikooli ajaks Little Rocki ja mõistsin, et tahan drag'iga tegeleda.
Ja siis kohtusin oma perekonna, House of Avaloniga.
House of Avalon on kvääridest kunstnike kollektiiv, kes tahavad lustida
ja muuta maailma inimestele turvalisemaks,
kasutades kunsti, fotograafiat, drag'i, videot…
Kõikvõimalikke vahendeid.
Jalg paistab välja ja üks kaunis õlg ka.
Ilus kanajalg ja õlg. - Ja õlg ka.
House of Avalon andis mulle loa, mida ma väga vajasin.
Loa olla see, kes ma olen, ning katsetada drag-kultuuri ja Symone'iga.
TÄNA KORRALDAB HOUSE OF AVALON
SÕPRADELE JA SUGULASTELE LÕPUBALLI TEEMALISE PEO
See on mu esimene ball. - Mis asja?
Vaata aga! - Nii nunnu.
Jääd purju ja rasedaks.
AVALONI LÕPUBALL
Tere tulemast Avaloni lõpuballile.
Jah!
Tere!
Oh issand.
Suurepärane sisenemine. Võrratu.
Teate, ma vajaksin teid kord nädalas.
Oleme alati peoks valmis.
Võrratu üritus, mida külastada Little Rocki lääneosas.
Sinu ball oli teistsugune? - See oli nii ammu.
House of Avalon… Mu ball on peitunud „Avaloni ududesse“.
See oli väga, väga ammu.
Sinu balli mäletan küll.
Kus see toimus? - Laevas.
Päriselt?
Litreid mul polnud, sellest on kahju.
See kleit on palju uhkem
kui minu lõpukleit.
Olgu, pean üsna ebaelegantselt
jalad siit üle viskama. - Ronid üle?
Pidin sama tegema.
Sest sul on pikad jalad. - Jah.
SYMONE'I EMA
Oled väike laps ja kasvad Conways.
Ema, mida see sinu jaoks tähendas?
Ma olin väga kaitsev, hoidsin tal silma peal.
Kullipilgul. - Kas sa teadsid seda, kui laps olid?
Oo jaa. Teadsin täpselt, mis mulle lubatud oli.
Ma olin ülikaitsev ema.
Mul oli ükskõik, kas ta on gei, hetero või värviline.
Täiesti ükskõik.
Mis vanuses sind kiusama hakati?
1. klassis. Ma ei unusta seda.
See oli üks esimesi koolipäevi, olin elevil.
Läksin bussi ja istusin oma tavapärasele kohale.
Ja üks mu „sõpru“… Ma rääkisin ja žestikuleerisin, teate.
Ja ta ütles: „Issand, miks sa selline pede oled?“
See oli esimese klassi laps? - Jah. Ma ei teadnudki seda sõna.
Sa mõtlesid enesetapule, eks? - Jah.
Üheksa-aastaselt? - Jah.
Pöörane, mis? Aga…
Ja mõned lapsed võtavad ju praegugi endalt elu.
Tapavad end. - Praegugi.
Sa tulid ühel päeval koju ja ma ütlesin, et mulle aitab.
Ma vihastasin tema peale ja ütlesin:
„Sa ei pea ennast kunagi niimoodi tundma.
Sest isegi kui sul kedagi pole, siis mina toetan sind.“
Ole sa õnnistatud.
Juhtugu mis tahes.
Millal sa drag-kultuuri avastasid? - Olin ilmselt 16-aastane
ja vaatasin „RuPaul's Drag Race'i“.
Mõtlesin: „Võid kanda parukat, meiki ja uhkeid riideid ning teha, mida tahad?
Olen valmis. Teeme ära.“ Sealt kõik alguse saigi.
Jah. - Piisas sellest,
mida sa RuPauli saates nägid? - Jah.
Kas pole mitte võrratu,
et sa ise sinna jõudsid? - Jah!
Ja võitsid. - Ja võitsin.
Uskumatu. - Siin on kroon.
Te ei näe, aga see on siin.
Vaatad 16-aastaselt saadet. „Võiksin seda teha.“
Jah, võiksin drag'iga tegeleda. Ja ma rääkisin plaanist oma sõpradele.
Nad küsisid, kas ma lähen lõpuballile naisena.
Ja mina mõtlesin… - „Oleks see võimalik?“
„Kas võin minna ballile naisena? Teate, lähen jah.“
Ma läksin üksinda sisse.
Direktori abi küsis: „Kes see on? Ma pole teda varem näinud.“
Ja hr Lynn ütles: „See on Reggie. Sa ei teadnud? Tule aga sisse, Reggie.
Ja anna teada, kui keegi midagi ütleb.“
Jessas. - Ja seda ma ei oodanud.
Ütlesin: „Teeme ära.“
Kas pole huvitav?
Sa kardad oma lapse pärast,
kui ta on teistsugune. - Jah.
Aga kui su laps on teistsugune ja tal ei lubata
olla see, kelleks ta loodud on… - Jah.
1000%. See on hullemgi. - …on asi isegi hullem.
Nii et ühtäkki sa mõistad:
„Noh, kõige suurem kink, mida ma oma lapsele soovida saan,
on võimalus olla see, kelleks ta loodud on.“
Ja see sinuga juhtuski. - Absoluutselt.
Jah. Drag aitas mul leida oma hääle.
Aitas saada enesekindlaks ka igapäevaelus.
Ja ilma Symone'ita ei oleks ma ilmselt ellu jäänud.
Ilma iseendata. Saan seda nüüd öelda.
Kui ma poleks mina ise. Nii et see päästis mu elu.
Olgu, diivad, tõmbame selle peo käima.
Kas see aeg on käes? - Juba?
Me sunnime teda täna töötama.
Arkansas' uhkus, Symone!
Milline võrratu reis!
Eriti sel aastaajal. Nii ilus.
See tekitas nostalgiat. Mulle meeldis väga seal tagasi olla.
See on meie pere jaoks eriline paik. - On jah.
Aitäh, et mind ringi sõidutasid, kullake.
Aitäh, et sa mind usaldasid.
Kuigi sinul ma ennast küll sõidutada ei laseks.
Jah. - Väga tore oli.
Ja see oli tohutult liigutav, et me saime kuulda
niivõrd võrratute naiste lugusid.
Igaüks neist lahkus mingist ruumist,
kas füüsilisest või vaimsest ruumist.
Hüpe kõige juurest, mis oli mugav ja tuttav,
teadmatusse, lausa ohtude keskele.
Kõik need inimesed olid pimesi lootnud ja riskinud.
Ja mitte vaid enda jaoks. - Jah.
Ka oma laste jaoks,
oma kogukondade jaoks. Minu arust on see tohutult südikas
ja vaieldamatult inspireeriv.
Tõlkinud Triin Jürimaa