אני שמחה על ההזדמנות לחזור לארקנסו.
קניתי כמה ספרים.
- 101 דברים לאכול בארקנסו לפני שמתים -
המסעדה הראשונה שהם מזכירים... -תגידי לי.
היא "איי-קיו צ'יקן האוס".
אלוהים. אני...
אכלתי כל כך הרבה עוף ב"איי-קיו צ'יקן האוס" הזה.
עוף בבלילת לימון ופלפל, מתובל
ומטוגן במחבת.
לא ייאמן.
ננסה למצוא קצת מזה בשבילך.
היה נפלא להיות ילדה שם.
יש לי המון זיכרונות נפלאים מהילדות בליטל רוק.
כשהתחלתי לצאת עם אבא שלך,
הוא הבהיר לי מההתחלה, "אני חוזר הביתה לארקנסו."
חשבתי לעצמי שאני צריכה לראות איך החיים בארקנסו.
ואז החלטתי לקפוץ למים הקרים, ללכת עם הלב שלי.
אני רואה בארקנסו נקודת מפנה אמיתית בחיי.
את נולדת שם.
וזה, כמובן, היה הדבר הכי חשוב
שקרה לי שם.
ואני שואלת את עצמי,
איך המקום או המרחב שבו את נמצאת מעצב אותך ומאתגר אותך?
השיבה לארקנסו עוזרת לנו לחשוב לעומק
על חלק מהשאלות לגבי המשמעות האמיתית של אומץ.
איך מקבלים החלטות קשות?
איך מעזים לקפוץ למים הקרים לפעמים,
כשאין לך מושג מי יהיו התוצאות?
החזרה לשם היא משהו שאני מצפה לו.
גם אני.
לא יודעת כמה עוד תצליחי להכניס לשם.
תתפלאי. היא מתרחבת מאוד.
כן, יש לי הרבה מקום.
אני צריכה לשבת על המזוודה שלך? -לא, אין צורך... היא מאוד...
אני יודעת, את מאוד... -אמינה.
את נאמנה מאוד למזוודה הזאת. -נכון.
טוב. -אלי הטוב. בסדר.
טוב! סיימנו! בואי לארקנסו.
יצאנו לדרך.
לא צפיתי את זה. ואמרתי, "קדימה."
יש לי תואר מוסמכת בלבנים.
אני רוצה שלבנים יוציאו תעודת בגרות בשחורים. זה הכול.
- נשים אמיצות לא פוחדות -
- ניו יורק -
התחנה הבאה, ליטל רוק.
- ארקנסו ליטל רוק -
זזנו. -זו לא ידית הילוכים, נכון?
לא, זה מיקרופון.
"דרושה תחזוקה. נא לפנות למוסך."
זה יהיה כל כך כיף.
אני מצפה בכיליון עיניים לביקור בפאייטוויל.
שם גרתי בפעם הראשונה...
- פאייטוויל -
אחרי שעברתי לארקנסו.
אהבתי אותה מאוד, לימדתי בביה"ס למשפטים.
אנחנו נעבור ליד הבית שבו התחתנו.
הבית הוא מוזיאון עכשיו...
- פאייטוויל ארקנסו -
ואני חייבת להודות שזה גורם לי להרגיש זקנה.
לא יכולתי לדמיין מישהו אחר שיעשה לנו סיור אלא אן הנרי,
שהייתה אחת מהחברות הראשונות שהכרתי
כשעברתי לגור בפאייטוויל, ארקנסו.
- בית קלינטון מוזיאון -
אן!
- אן הנרי אשת חינוך ופעילה חברתית -
ברוכה הבאה לבית שלך! וצ'לסי.
היי, אן.
כאן הכול התחיל. -אני יודעת. מעולם לא הייתי כאן.
את תאהבי את המקום. -מעולם לא הייתי כאן.
זאת שמלת הכלולות שלך? -לא, היא מעולם לא הייתה כאן.
לא ידעתי שהיא כאן עד שנכנסתי הנה עכשיו.
קניתי אותה בחנות "דילארד'ס" והיא עלתה 53 דולר.
כי אימא שלך אמרה לך שאת צריכה לקנות שמלת כלולות.
כן, והיא הלכה איתי ל"דילארד'ס" ביום שישי בערב
לפי החתונה. -קצת שונה מהשמלה שלך, צ'לסי.
כן, טוב...
התחתנו כאן. -כאן.
זה היה חדר האוכל שלנו.
- הכניסו צוות חדש -
קלינטון לקונגרס. -זה היה ב-74'.
- קלינטון לארקנסו -
אני זוכרת את זה, הכוכב.
- קלינטון -
רגע, מה העניבה הזאת?
כאלה עניבות לבשו הגברים באותה תקופה.
זו עניבה של אבא, או לא?
יש מצב. היא לא מצחיקה?
טוב, עכשיו המטבח. -בסדר.
הוא נראה אותו דבר, אימא? -דומה מאוד.
כתום כהה. -תמצאי...
אני אוהבת את זה. זה נראה עליז בעיניי. -נפלא.
למה יש מוצרי "סוונסון" בכל מקום...
כי זה עסק רציני. -הם יוצרו כאן בפאייטוויל.
אני זוכרת שאכלתי פאי עוף של "סוונסון" בילדותי.
אני מבולבלת, למשל...
מה המשמעות של זה ליד ההורים שלי?
כי הם לא הרבו לבשל. -לכן שאלתי.
אכלנו פאי עוף לעתים קרובות.
מה יש שם? יש לך תמונות?
נכון שזו תמונה נהדרת?
אני לא חושבת שראיתי אותה. -המשקפיים האלה.
את נראית כמו בשנות ה-70, אימא. -היא תמיד...
אוי ואבוי.
אני רוצה לומר לך, ב-1974... -כן, גברתי.
שמענו עליה לפני כן.
אבא שלך סיפר שיש אישה שהוא מאוהב בה,
ושיכולה לעשות כל דבר, ושהוא ישמח מאוד להתחתן איתה,
אבל הוא לא יודע אם היא תסכים להתחתן איתו.
כולנו רצינו להכיר אותה.
הייתה קבלת פנים בביה"ס למשפטים,
וכעורכת דין, יכולתי ללכת.
נכנסתי והיא הייתה שם בתספורת "המשרת" ובחליפה שלה.
לחצנו ידיים ומאז אנחנו חברות.
בהחלט. -אני מיד...
אחרי כמעט 50 שנה. -זה מה שאני אומרת. היה נפלא.
אן הייתה נחמדה והסכימה לארח את קבלת הפנים של החתונה.
נכשלתי במבחן אחד.
לא הזמנתי צלם. -אבוי.
והיום, אם אין תמונה,
זה לא קרה.
אבל לא חשבנו על זה יותר מדי. -נכון.
אם היא לא חשבה על שמלת כלולות,
ודאי שהיא לא חשבה על צלם.
אופנה אף פעם לא הייתה בעדיפות, נכון? -לא!
זה לא היה התחום החזק שלי, זה בטוח.
המעבר לפאייטוויל היה סיכון גדול מבחינתי.
הרבה אנשים חשבו שאני משוגעת.
לעבור מעיר ענקית כמו שיקגו,
זה בטח נראה כמו "שדות ירוקים". -סמולוויל.
היא הייתה קטנה אבל ידידותית כל כך,
והתושבים היו מעניינים כל כך, והיה לנו כל כך טוב כאן.
אני תמיד מספרת לאנשים כמה אהבתי לגור בפאייטוויל.
זה... -כן.
כאן התחתנתי. -נכון. נכון.
והשאר היסטוריה. -כמו שאמרתי לצ'לסי...
למקום הזה הייתה משמעות מכוננת בחיי.
מצאתי כאן בית נפלא.
ולא רק אני.
אנחנו בדרך לפגוש את "קאנופי",
אחד מהארגונים שעוזרים לקלוט פליטים בארקנסו.
כיום "קאנופי" הוא חלק ממאמץ לאומי
לקלוט יותר מ-75,000 אפגאנים שברחו מבתיהם
כשארגון הטאליבן השתלט מחדש על המדינה בקיץ 2021.
- כולם מתקבלים בברכה -
שלום, מה שלומך? -ברוכה הבאה, השרה קלינטון. אני ג'ואנה.
היי, צ'לסי. נעים מאוד. -סליחה שהידיים שלי קרות.
אני רוצה לערוך לכן קבלת פנים חמה ל"קאנופי",
כאן בפאייטוויל. -אני נרגשת.
- ג'ואנה קראוס מנכ"לית קאנופי, צפון מערב ארקנסו -
המשפחה הבאה תגיע ביום רביעי. -את צוחקת.
אנחנו בעיצומן של ההכנות
כי אנחנו רוצות שיהיה בית חם מוכן בשבילם כשהם יגיעו.
בחודש האחרון קיבלנו
חמישים ושישה בני אדם ב-13 משקי בית...
זה נפלא. -וזה מדהים.
כמה אנשים יגורו כאן?
משפחה של חמש נפשות.
זו הייתה תקופה מתישה לכל המשפחות שעברו אצלנו.
אבל הצלחנו להביא אותן למקום שקט ובטוח.
רוצות לעזור לנו להרכיב מיטה? -אני אשמח.
זה חלק מהכיף של העבודה ב"קאנופי",
כי אנשים תורמים לנו ציוד.
אז יש לנו שקיות של ברגים,
והמיטה המתקפלת... -שקית ברגים?
בדרך כלל אנחנו עומדות ומנסות להבין.
בסדר.
קחי, צ'לס, תחזיקי את זה.
זה הולך... -כאן.
הנה, אימא. -כאן. כן.
כל זה תרומות?
תרומות. כן. -יש לנו מספיק ברגים?
יש כמה ברגים קצרים בחלק התחתון. -זה יהיה מעניין.
אימא, כאן צריך בורג קצר יותר. -סבבה.
טוב. זה נכנס ככה. -כן.
את יודעת כמה מיטות תינוק הרכבתי?
כן. -זהו.
אני לא רוצה שמישהו ייכנס למיטה והיא תקרוס.
לרוב הם אוהבים לקפוץ למיטה ברגע שרואים אותה.
אז אנחנו רוצות לוודא שהיא חזקה. -אוי, לא! זה מפחיד.
טוב, בואו נראה אם...
דרוש כפר שלם.
בהחלט דרוש.
עוד אחד כאן.
זהו. -מעולה.
זה נראה יציב. -כן. אני חושבת שזה טוב.
אני חושבת שהצלחנו.
הוא מתאים. יופי. -כן.
מעולה. מעולה.
אני מניחה שצריך להמשיך לעבוד. -כן.
בסדר. -יש הרבה מה לעשות.
נייר טואלט. -תודה.
זה נפל. נרים את זה מחדש?
וילון האמבטיה שלנו נפל.
כן. -כן, אני לא יודעת.
הדברים האלה ממש... -אוי, לא.
אבל אימא, אנחנו צריכות את ה...
אין איפה להניח את זה.
חסרים חצאי העיגול הקטנים, אני חושבת. -כן.
הוא ייפול מאוד בקלות, אבל לפחות הוא נראה יפה.
הוא תלוי.
- נחשי כמה אני אוהבת אותך -
ספר אהוב במיוחד. -אנחנו מוכנות.
ברגע שנסדר את וילון האמבטיה.
ברגע שנסדר את וילון האמבטיה, כן.
היינו קרובות כל כך.
זה מגניב כל כך, בנות. אני אוהבת מאוד.
- שמחים כל כך שבאתם -
אני לא יכולה לדמיין את האומץ שנדרש כדי לעזוב את הבית.
לעזוב את כל מה שהכרת.
תהיה לנו הזדמנות לבקר משפחה מקאבול
שהגיעה לארקנסו לפני כמה שבועות.
- בנטונוויל ארקנסו -
אימא, במשך חודשים ניסית לסייע לפינוי אזרחים אפגאנים,
במיוחד נשים אפגאניות ובני משפחתן.
זה סוג של סגירת מעגל בשבילי, להכיר את המשפחה
ש"קאנופי" עוזרים לקלוט.
אני אסירת תודה על ההזדמנות...
- אקלה - באסירה -
לקבל את פניכן לארקנסו ולאמריקה.
תודה רבה. -כן. אנחנו...
כמה זמן אתן כבר כאן?
הגענו לפני כשלושה שבועות.
שלושה שבועות.
כשהגענו לארקנסו,
היו דלועים ליד כל דלת.
אימא שלי חזרה ושאלה,
"למה הם שומרים את הדלועים שם, באסירה?"
באחד הימים,
ילדים לבשו כל מיני תחפושות.
ואז הבנו שזה חלק מהתרבות ומהמסורת.
אז אולי בשנה הבאה.
בשנה הבאה. ואני בטוחה שהבן שלך ירצה להתחפש.
כן.
אתן דוגמה חיה של האומץ הבלתי ייאמן
שאפגאנים רבים כל כך נאלצו להפגין.
- 15 באוגוסט 2021 -
כוחות טאליבן נכנסו היום ללב קאבול, בירת אפגניסטן,
בשיאה של התקדמות מהירה
והחזרת השליטה לידיהם כמעט שני עשורים
לאחר שהודחו מהשלטון.
התנאים באפגניסטן
ב-20 השנים האלה לא היו מושלמים,
אבל התושבים היו מרוצים כי
הם קיבלו את זכויות היסוד שלהם,
כמו הזכות של נשים ללמוד בבית ספר ובאוניברסיטה,
להיות חלק פעיל בחברה.
את הייתי סטודנטית כשזה קרה?
סיימתי את לימודיי באוניברסיטת קאבול,
לימודי משפטים.
משפטים ומדע המדינה.
ואת למדת?
למדתי באוניברסיטה.
כשלמדתי בקאבול,
תמיד אמרתי שאני רוצה להיות רופאה.
איבדתן לא רק את ההווה שלכן, אלא גם את עתידכן.
את מה שחשבתן לאפשרי.
ביום של חילופי השלטון ועליית הטאליבן,
אני יכולה לומר שאסון
נפל על אפגניסטן.
זה קרה מהר כל כך.
אנשים נדרשו לקבל החלטה שתשנה את חייהם בתוך שעות אחדות.
אלפי בנאי אדם נהרו לשערי נמל התעופה,
והיו גם כמה שמתו מהדוחק.
כמה מבני משפחתנו לא רצו לבוא לנמל התעופה.
אבל בשתיים בלילה
עזבנו את הבית שלנו.
יכולנו לקחת תרמיל גב בלבד.
- קאבול, 24 באוגוסט 2021 -
לנמל התעופה של קאבול יש שערים רבים.
הגענו לשער שנקרא שער אבי.
יומיים לאחר מכן,
היה פיגוע התאבדות בשער הזה.
זה היה מסוכן מאוד,
אבל הצלחנו להיכנס בשער הזה.
הצלחתם לעזוב כולם ביחד? -כן.
לא רצינו להגיע כפליטים,
אבל היינו חייבים לקבל את ההחלטה.
מה שלום הבן שלך? איך הוא הסתגל לחיים במקום חדש?
עם אנשים חדשים, בבית חדש?
הימים הראשונים היו קשים,
כי ההרגשה של חוסר בית
היא קשה גם לתינוק.
כשהוא הבין שיש לו בית,
הוא שמח מאוד.
הוא יודע שיש לנו בית,
עיר שלווה והוא יכול לשחק בבטחה.
ועכשיו הוא רוכש חברים חדשים.
זו השאלה הבאה שלי. יש לו כבר חברים חדשים?
כן, הוא מתיידד
עם השכנים ועם המשפחות המאמצות שלנו.
והוא כבר התרגל לארקנסו.
אנחנו מאחלות רק טוב.
ואנחנו מקוות שתיהנו מחג ההודיה הראשון שלכן כאן.
כן, תודה.
חג הודיה שמח.
תודה, אימא.
אני יכולה לקחת את זה.
לא, אני אעשה את זה. את שירתת אותנו. תודה.
גברתי השרה? -כן?
בפעם הראשונה שאת מבקרת בבית אפגאני,
את לא שוטפת כלים.
בביקור השני, תשטפי כלים.
אנחנו שוטפים כלים...
טוב? ביום הראשון לא תשטפי כלים.
אני חושבת שחשוב לחזור לרגעים בעברנו.
ומהו המקום הכי טוב להרהר בכל זה אם לא ליטל רוק?
- ברוכים הבאים לליטל רוק -
- ליטל רוק ארקנסו -
הנה "ראלי'ז". אני זוכרת את הצ'יפס המסולסל של "ראלי'ז".
הם טעימים כל כך. מעניין אם עדיין מכינים אותם אותו דבר.
אני זוכרת שהלכתי למגרש המשחקים
ליד אצטדיון האנדרטה לזכר המלחמה, והיו בו...
וגן החיות. -כמה אהבתי את גן החיות.
אהבת אותו מאוד. והם קראו לשימפנזה אחת על שמך.
לא נכון.
זו לא הייתה שימפנזה אלא אורנגאוטנית.
אורנגאוטנית? -שנולדה ב-1975.
חשבתי שקראת לי על שם האורנגאוטנית.
לא הייתי עושה דבר כזה. -היא נראתה חביבה.
כשבאנו לכאן ב-96' ביום הבחירות.
הייתי עם כמה חברים בקניון,
ורציתי לעשות חורים באוזניים.
הייתי בת 16 והתקשרתי אלייך,
ואמרת שאת לא רוצה שאעשה את זה ברגע של אופוריה.
לא האמנתי שלא הרשית לי,
כי חשבתי, "16 זה ארבע שנים אחרי 12,"
ואמרת לי שתרשי לי בגיל 12.
ראשית, אני אפילו לא זוכרת שאמרתי 12.
נדמה לי שאמרתי 20 או 30. לא אמרתי 12. -בוודאות לא.
אני מצטערת. מעולם לא אמרתי 12. -כן אמרת.
כשהייתי קטנה.
אמרתי לשרלוט שאעשה חורים באוזניים יחד איתה.
נו, באמת. דברי איתי כשהיא תהיה בת 16 ותתקשר אלייך מקניון.
אמרתי לה שהיא תוכל לעשות את זה בגיל 12.
בסדר. טוב. הנכדה המסכנה שלי.
בסדר. -אנחנו נהיה בסדר.
הנה תיכון סנטרל, שבו היית לומדת
אילו נשארנו בליטל רוק. -כן.
בניין כל כך יפה,
וכמובן, ההיסטוריה הופכת אותו
לעוד יותר חשוב ומיוחד. -יותר חשוב.
- תיכון סנטרל ליטל רוק -
כשאני מביטה בתיכון סנטרל,
אני נזכרת בפסק הדין בראון נגד מועצת החינוך...
שקבע שבתי הספר הציבוריים בארה"ב צריכים להיות מעורבים.
שבתי הספר שבהם למדו הילדים השחורים...
- בימ"ש גבוה אוסר על הפרדה בבתי"ס ציבוריים -
היו רחוקים מאוד מהרמה,
ובטח שלא שווים לבתי הספר של הילדים הלבנים.
- ב-1957, בתיכון סנטרל בליטל רוק -
- למדו תלמידים לבנים בלבד -
ב-1957, מועצת החינוך של ליטל רוק קבעה
שתהיה אינטגרציה בבתי הספר.
ותשעה צעירים וצעירות אמיצים
היו התלמידים השחורים הראשונים שלמדו בבית הספר המדהים הזה.
ברור שכולם אמורים היו לעשות אותו דבר,
אבל באזורים רבים בארה"ב לא עשו כלום.
קשה אפילו לחשוב שצירוף של תשעה תלמידים
לאוכלוסייה של קרוב ל-2,000 תלמידים,
דומה במשהו לאינטגרציה.
והלחץ שחשו תשעת התלמידים האלה.
כשהיית ילדה בשיקגו,
היית מודעת למה שקורה
כאן בליטל רוק? -לחלוטין.
גרתי בפרבר של לבנים בלבד מחוץ לשיקגו
ולמדתי בבתי ספר ציבוריים מעולים.
אבי צפה בחדשות בכל ערב,
ופתאום על המסך, נצרבו בתודעה שלי
התלמידים השחורים האמיצים, התשעה מליטל רוק.
פוסעים בתוך ההמונים שצועקים עליהם ויורקים.
הם היו מלאי שנאה. -ירקו עליהם.
ילדים שהיו גדולים ממני בחמש, שש, שבע שנים.
זה הגביר את המודעות שלי לאירועים שמתרחשים
מחוץ לקהילה שלי.
את יודעת, גדולה היא לא תמיד קו ישר.
ראיתי את מה שקרה כאן ב-1957.
זה לא גרם לי לסלוד מהמדינה שלי.
זה עורר בי הערצה כלפי הצעירים שניסו
לאלץ את המדינה שלנו לקיים את הערכים הנשגבים ביותר שלה.
ולכבוד הוא לי
שאנחנו הולכות לדבר עם קרלוטה ועם מיניג'ין,
שנמנו עם התשעה מליטל רוק, על החוויות האישיות שלהן.
וואו, אלוהים! קרלה. -שלום.
טוב לראות אותך. -אני שמחה כל כך לראות אותך שוב, חברה שלי.
טוב לראות גם אותך.
בחיי, איזה פינוק. -מה את אומרת על זה?
כן, זה נפלא.
דיברנו הרבה על המשמעות של להיות אמיצה.
- קרלוטה ולס לנייר תלמידה מהתשעה מליטל רוק -
במקרה שלך, זו הידיעה שאת ראויה להשכלה ברמה עולמית,
- מיניג'ין בראון-טריקי תלמידה מהתשעה מליטל רוק -
והאמונה שיש לך האומץ להילחם כדי ללמוד כאן בסנטרל.
חשבתי על כך שגדלתי בדרום של חוקי ג'ים קרואו.
לימדו אותי שאני יפה.
לימדו אותי שאני חכמה...
מה שנכון. -ומוכשרת.
אני מיניג'ין בראון.
אני אסירת תודה להמוני האנשים
שעמדו לצדנו ופעלו ללא לאות למען המאבק שלנו.
המשפחות שלנו לא רצו שנקבל יחס רע.
נהגנו ללכת ברגל, לא לנסוע באוטובוס.
אז לא שלחו אתכן לספסלים האחוריים.
רציתן להימנע מזה? -הלכנו הרבה ברגל.
ההתנגדות שלך הופכת לחלק מהטבע שלך.
בדיוק. -אז נשמרנו לנפשנו.
אמי נהגה לומר, "המצב עוד ישתנה.
את צריכה להיות מוכנה להיכנס בדלת הזאת,
בין אם היא נפתחת לרווחה בפנייך, או רק סדק צר.
ולשם כך תצטרכי לרכוש את ההשכלה הכי טובה שיש."
שמעתי על השכלה כבר בעריסה.
בשיעור היסטוריה בסנטרל,
עלה נושא העבדות, וזו הייתה פסקה אחת
בספר ההיסטוריה, ובה נכתב,
"העבדות היטיבה עם השחורים."
ואני הקטנה והטיפשה הרמתי את ידי בהיסוס ואמרתי,
"זה לא מה שלמדתי על העבדות."
זה חרץ את גורלי. נהייתי מרדנית.
לא ידעתי...
לא ידעת שאסור לך להגיד את האמת.
כן. בדיוק.
כשמועצת החינוך של ליטל רוק קיבלה את ההחלטה ההיא,
איך קרה
שאתן הייתן שתיים מהתשעה?
אני רציתי להיות רופאה בגלל מאדאם קירי.
סיבה טובה.
כן. ידעתי שבמעבדה היו שני ילדים
שניתחו צפרדע.
ואילו בתיכון "דנבאר",
עמדו עשרה או 12 ילדים סביב הצפרדע המסכנה וניסו לנתח אותה.
העניין היה הנגישות להזדמנויות.
ב-1 באוגוסט נדמה לי, קיבלתי את גיליון הרישום.
לעולם לא אשכח את המבט בעיניים של אבא שלי.
העיניים שלו התרחבו.
הוא אמר, "אז את מתכננת ללמוד בסנטרל?"
אמרתי, "כן."
היא שירת במלחמת העולם השנייה.
הוא אמר, "את יודעת, אף אחד לא לוקח את הדולרים שלי ומפריד ביניהם.
מבחינת רשויות המס, הדולרים הם לא לבנים ולא שחורים.
אני עוזר לממן את 'תיכון סנטרל ליטל רוק'."
הוריי היו גאים.
ביום הראשון נפגשתי עם שאר התלמידים.
ראיתי את ההמון שם,
אבל לא פחדתי.
ואת? -לא.
לא פחדתי בכלל. -לא היינו שנואים.
אז ממה נפחד? -ממה נפחד, כן.
התחלנו ללכת.
ואז ניגש אלינו איזה מפקד ואמר,
"שהילדים האלה יסתובבו וילכו הביתה."
בלילה הקודם המושל אמר שהוא קורא
למשמר הלאומי של ארקנסו להגן על תושבי ליטל רוק.
ניסיתי להבין מה קורה כאן.
המשמר הלאומי בא להגן על התושבים.
תטפלו בהמון שהתאסף. זו החשיבה של בת 14.
בסופו של דבר הסתובבנו והלכנו.
היום הראשון השני היה 23 בספטמבר.
באותו בוקר נכנסנו מדלת הצדדית.
הכיתה הייתה בחלק האחורי של ביה"ס,
ולכן לא ראיתי מה הולך בחזית.
ההמון הלך וגדל.
הייתי בשיעור גיאומטריה והשוטר נכנס
והוביל אותנו במהירות לשתי ניידות.
אמרו לנו, "תכסו את הראש בשמיכות ואל תסתכלו למעלה."
ואני שמעתי אותו אומר,
"תן גז ואל תעצור משום סיבה."
עד היום אני יכולה לחוש את ההתרגשות.
כשהגעתי הביתה צלצל הטלפון.
אנשים אמרו לאימא שלי ללכת
ולהוציא את קרלוטה מבית הספר.
אימא שלי בת 96,
והשיער האפור שעל ראשה הופיע ב-23 בספטמבר 1957.
זה היה היום המפחיד בחיי.
ואז הנשיא אייזנהאואר אמר,
"מה קורה בליטל רוק?"
הוא ידע שהוא צריך לעשות משהו. דוד שלי התקשר ושאל,
"את יודעת מי מגיע לליטל רוק בגללך ובגלל החברים שלך?"
מיטב בחורינו, הדיוויזיה המוטסת ה-101, "העיטים הצורחים",
שזכו לתהילת עולם במלחמת העולם השנייה.
ותאמינו לי, לראות אותם...
הנשיא הורה לשלוח חיילים מצבא ארה"ב לליטל רוק.
החיילים ליוו את הילדים הכושים לבית הספר ובחזרה הביתה,
והגנו עליהם מפני ההמון המאיים.
היינו אמורים להתחבא בפחד... -כן.
בארון שלנו. -נכון.
זו הייתה המטרה של האספסוף
ושל כל השנאה וכל השאר. היינו אמורים להגיד,
"לא נלך לבית הספר." -לא.
אבל כיוון שכן באנו,
הוא נאלץ לעשות מעשה.
הייתם חייבים להאמין בעצמכם מאוד
וגם להיות אמיצים.
הייתם חייבים להיות נכונים לעמוד על שלכם.
נכון. -ולשלם את המחיר על כך.
ראשית, הסתבכתי כששאלתי
את השאלה על העבדות.
מעולם לא נפטרתי מהמוניטין הזה.
בכל יום קבוצת נערות הלכו מאחורינו,
נצמדו אלינו, ירקו ואמרו, "אתם מכוערים, אתם מסריחים, אתם שחו..."
הדברים הרגילים.
כשנכנסתי לכיתת האם שלי
חטפתי מכה בראש ממשהו.
הרמתי את זה וזה היה תיק
עם שישה מנעולי מספרים. -וואו.
הרמתי אותו,
זרקתי אותו לרצפה ואמרתי, "תניחו לי, זבל לבן."
המחנכת שלי שמעה אותי.
ואז אמרו, "את צריכה ללכת". לכן סולקתי מבית הספר.
היריקות והדחיפות במדרגות נמשכו,
אבל ידעתי שאני לא פחות טובה מכל אחד אחר.
וזה מה שעזר לי להתגבר על הכול.
צעדתם בגאון בתוך כל הכאוס ישר לרשימת המצטיינים.
כן.
אני רוצה שצעירים יבינו שצריך להתעלם מהמשוגעים.
נכון. -כי הם רק הסחת דעת.
הם רוצים לשגע אתכם. -להסיח את דעתכם.
רוצים לשגע אתכם. -הם רוצים לריב איתכם.
אז פשוט תמשיכו ללכת. -נכון.
המון דברים קרו במסדרונות האלה.
תמיד סחבנו את הספרים שלנו
והסיבה לכך היא שאם שמנו אותם בתאים האישיים שלנו,
היו פורצים אותם.
ובבקשה, אל תפילו את הספרים.
כי אם הפלת את הספרים שלך,
והתכופפת להרים... -ראשך נחשף.
חטפת בעיטה באחוריים. -כן.
אימא שלי אמרה שאני יכולה להישאר בבית.
אני אמרתי, "לא, אני צריכה ללכת לראות מה הם יעשו לי היום, נכון?"
אתן עדיין שומרות על ערנות כשאתן הולכות במסדרונות?
מרגישות בטוחות? -אני ערנית מאוד.
בגלל מה שקרה במסדרון הזה. -כן.
ואני גם שמה לב מי בא מולי.
ותאמינו לי,
לאנשים רבים שגדלו בדרום של חוקי ג'ים קרואו
יש אנטנה כזאת. -כן.
אנחנו מבינות הכול על אנשים לבנים.
אבל זה לא כך בכיוון ההפוך. -זה נכון.
יש לי תואר מוסמכת בלבנים. -כן.
אני רוצה שלבנים יוציאו תעודת בגרות בשחורים.
זה הכול.
- תיכון סנטרל ליטל רוק טייגרס -
אני אומרת לצעירים, "ילדים יכולים להניע נשיאים לפעולה."
יש לכם קול.
אתם יכולים לאלץ אנשים בעלי כוח לעשות דברים
שאולי אינם רוצים לעשות. -לא רוצים לעשות.
אנשים רגילים יכולים לעשות דברים לא רגילים.
מאוד לא רגילים.
הנה הכנסייה שלנו,
הכנסייה המתודיסטית המאוחדת הראשונה. -כן.
בילינו כאן הרבה. -בכל יום ראשון.
ואני זוכרת שהייתי נבוכה כל כך ביום האם,
כשהיה זמן הילדים...
זמן הילדים, כן. -ו...
שאלו את כולנו מה אנחנו רוצים לתת לאימהות שלנו ליום האם,
ואמרתי שאני רוצה לתת לך ביטוח חיים.
חשבתי שזה אומר שתחיי לנצח.
כולם...
כל המתפללים תהו,
"היא רוצה לתת לאימא שלה ביטוח חיים?"
אני זוכרת שהתביישתי כל כך.
זה ריגש אותי. אהבתי את זה מאוד.
זה באמת מעלה הרבה זיכרונות נעימים, לא?
כל כך הרבה זיכרונות נעימים.
היה לי נפלא להיות ילדה כאן,
אבל לסימון לא תמיד היה קל לגדול בארקנסו.
את אולי לא ידעת את זה, אימא, לפני שהתחלנו להתכונן
לביקור בליטל רוק,
אבל אני ידעתי כי צפיתי ב"המרוץ לדראג של רו פול".
"השם הוא סימון"
- המרוץ לדראג של רו פול עונה 13 -
"ואני כאן כדי לנצח באיפור כבד וילידת ארקנסו"
לפני שסימון הייתה סימון,
היא הייתה רג'י גאווין, שנולד וגדל בקונוויי,
לא רחוק מליטל רוק,
והיא לא מצאה את עצמה עד שהיא מצאה את הדראג.
כוכבת הדראג הבאה של אמריקה היא...
התרגשתי כל כך לראות אותה מנצחת בעונה ה-13 של המרוץ לדראג.
סימון!
בלי בושה אני תמיד מריעה לאנשים מארקנסו.
כיום סימון גרה בלוס אנג'לס,
אבל היא באה לסוף השבוע בליטל רוק.
והלילה היא עורכת מסיבה עם חבריה מארקנסו.
והם הוסיפו אותנו לרשימת המוזמנים.
הנה היא.
גדלתי בקונוויי, אחת הערים הקטנות כאן...
- סימון מלכת דראג -
והמעשה הכי אמיץ שעשיתי בחיי היה כשהלכתי לנשף סיום הלימודים בלבוש דראג.
בנעוריי לא הרגשתי שזה בסדר או שזה בטוח להיות אני עצמי,
אבל ידעתי שאם אוכל להיכנס לכאן בראש מורם, אוכל לעשות כל דבר.
זו הייתה הפעם הראשונה שנראיתי בציבור בלבוש דראג.
ילידת ארקנסו האמיצה ביותר בממלכת הדראג.
אחרי שעברתי לליטל רוק ללמוד בקולג',
ידעתי שאני רוצה להיכנס לדראג.
ואז פגשתי את המשפחה שלי, בית אבלון.
בית אבלון הוא קולקטיב של אמנים קווירים שרוצים ליהנות
ולהפוך את העולם למקום בטוח יותר לאנשים,
באמצעות אמנות, צילום, דראג, סרטוני וידאו...
כל הצבעים בקופסה.
הרגל שלי בחוץ, וגם אחת מהכתפיים היפות שלי.
רגל תרנגולת יפה וכתף יפה. -כתף יפה.
בית אבלון נתן לי את הרשות שהייתי צריכה
להיות מי שאני רוצה להיות ולחקור לעומק את עולם הדראג ואת סימון.
- הערב בית אבלון מארח -
- מסיבה בסגנון נשף סיום לחברים ולבני משפחה -
זה יהיה נשף הסיום הראשון שלי. -מה?
תראו את זה. -זה חמוד.
את תשתכרי ותיכנסי להיריון.
- אבלון נשף סיום -
ברוכים הבאים לנשף אבלון.
יש!
היי.
אלוהים...
איזו קבלת פנים. אהבתי את זה.
אני צריכה אתכן פעם בשבוע.
אנחנו תמיד מוכנים לחגוג.
זה אירוע מדהים ללכת אליו במערב ליטל רוק.
הוא שונה מנשף הסיום שלך?
זה היה מזמן.
בית אבלון הוא כמו ב"ערפילי אבלון".
לפני המון זמן.
אני זוכרת את נשף הסיום שלך.
איפה היה נשף הסיום שלך? -על סירה.
באמת?
לא היו לי נצנצים כאלה, וחבל שכך.
זה הרבה יותר יפה
ממה שאני לבשתי לנשף שלי.
טוב אני צריכה, לא כל כך באלגנטיות,
להניף את הרגליים. -מלמעלה?
נאלצתי לעשות אותו דבר.
כן, כי הרגליים שלך ארוכות. -נכון.
- רג'ינה פרייס אימא של סימון -
את ילדה שגדלה בקונוויי.
אימא, איך זה היה לך?
הייתי אימא מגוננת מאוד. שמרתי עליו.
בשבע עיניים. -היית מודעת לזה
כשהיית ילדה?
בטח. ידעתי מה מותר ומה אסור לי לעשות.
הייתי אימא נודניקית,
וזה לא היה משנה אם הוא היה גיי, סטרייט, סגול.
זה לא היה משנה.
באיזה גיל התחלת לסבול מבריונות?
בכיתה א'. לעולם לא אשכח.
זה היה בתחילת שנת הלימודים והייתי נרגשת מאוד.
עליתי לאוטובוס והתיישבתי במקום הרגיל שלי.
ואחד "החברים" שלי... דיברתי, התנועעתי.
והוא אמר, "אלוהים, למה אתה כזה גיי?"
ילד בכיתה א' אמר את זה? -ילד בכיתה א'.
לא הכרתי את המילה הזאת.
את שקלת התאבדות, נכון? -כן... כן.
בגיל תשע? -תשע, כן.
זה לא מטורף? אבל...
ואת יודעת שיש ילדים ששמים קץ לחייהם כיום.
יש התאבדויות. -בימינו.
יום אחד נכנסת הביתה, ואני אמרתי, "אני גמורה."
התעצבנתי עליו כל כך, ואמרתי,
"לעולם אל תרגיש ככה.
כי אם אין לך אף אחד בעולם, אני תמיד מאחוריך."
שאלוהים יברך אותך.
בכל מצב.
מתי גילית את הדראג?
כנראה בגיל 16,
וצפיתי ב"המרוץ לדראג של רו פול".
וחשבתי, "אפשר לחבוש פאה, להתאפר ולהתלבש,
ואז לעשות מה שבא לך?
אני מוכנה. נלך על זה."
וזה היה הניצוץ הראשון.
הראשון. -אז זה היה
בגלל מה שראית ב"רו פול"? -כן. ב"רו פול".
אז כמה מדהים
שהופעת בתוכנית הזאת. -כן.
וניצחת. -וניצחתי.
זה לא ייאמן. -יש כאן כתר.
אי אפשר לראות אבל הוא שם.
בגיל 16 צפית בתוכנית וחשבת, "אני גם יכולה."
נכון. אני יכולה לעשות דראג.
אמרתי לאנשים שאני עושה את זה,
לחברים שלי.
והם שאלו, "אז תבואי לנשף הסיום בלבוש דראג?"
ואני אמרתי... -שאלת, "מותר לי לעשות את זה?"
"אוכל ללכת לנשף בלבוש דראג? יודעים מה? כן."
באתי לבדי.
עוזרת המנהל שאלה,
"מי זאת? לא מכירה את התלמידה הזאת."
ומר לין אמר, "זה רג'י.
לא ידעת שהוא בא בלבוש דראג? בוא תיכנס, רג'י.
ואם מישהו יגיד לך משהו, תגיד לי."
איזה יופי. -לא צפיתי את זה,
ואמרתי, "קדימה."
אבל זה מעניין, לא?
כי את דואגת לילד שלך,
אם הוא שונה. -כן.
אבל אם הילד שלך שונה ואסור לו להיות
מה שהוא נועד להיות... -נכון.
אלף אחוז. זה כמעט גרוע יותר. -אז זה עוד יותר גרוע.
ופתאום את תופסת,
"המתנה הכי גדולה שאני יכולה לקוות שהילד שלי יקבל
היא להיות מה שהילד הזה נועד להיות."
וזה מה שקרה במסע שלך. -לגמרי.
כן. הדראג עזר לי למצוא את הקול שלי.
הוא עזר לי להיות בטוחה בזהות שלי כשאני לא בדראג.
ואני לא חושבת שהייתי מצליחה בלי סימון.
בלי אני עצמי. עכשיו כבר אפשר לומר.
לולא הייתה לי אני עצמי. זה ממש הציל את חיי.
טוב, דיוות. בואו נתחיל את הנשף.
הגיע הזמן? -הגיע הזמן?
אנחנו נעביד אותה הערב.
הגאווה של ארקנסו, סימון!
- ניו יורק -
איזה טיול מדהים.
במיוחד בעונה הזאת, כל כך יפה.
עורר בי נוסטלגיה. היה נפלא לחזור.
זה מקום מיוחד מאוד למשפחה שלנו.
נכון.
ותודה שהסעת אותי, מותק.
תודה שסמכת עלייך שאסיע אותך.
אם כי, יש להודות, בחיים לא הייתי מרשה לך להסיע אותי.
כן. -היה נהדר.
והיה מרגש כל כך לשמוע
את הסיפורים של נשים מדהימות כל כך.
כל מי שדיברנו איתה השאירה מקום מסוים.
אולי מקום פיזי, אולי מקום פסיכולוגי.
מעבר חד מהמוכר והנוח
אל הלא נודע ואפילו המסוכן.
נשים שהעזו לקפוץ למים הקרים.
ולא רק למען עצמן. -נכון.
גם למען הילדים שלהן,
למען הקהילות שלהן באופן שבעיניי לפחות היא אמיץ להפליא
וללא ספק מעורר השראה.
תרגום: גלית אקסלרד