Alig várom, hogy visszatérjünk Arkansasba!
Vettem pár könyvet.
101 étterem, amit érdemes kipróbálni Arkansasban.
- Az első a listán… - Na?
…az AQ csirkefalatozó.
Te jó ég, m…
Mennyi csirkét ettem ott!
Citromborsosat, fűszereset, rántottat,
sültet.
Elképesztő!
Akkor majd elmegyünk oda.
Imádtam ott felnőni.
Annyi csodás emlékem van a Little Rock-i gyerekkoromról!
Amikor megismerkedtünk édesapáddal,
már az elejétől mondta nekem: „Én visszatérek Arkansasba.”
Azt gondoltam: „Jól van, meg kell néznem ezt a helyet.”
Akkor döntöttem úgy, hogy meglépem ezt, és hallgatok a szívemre.
Nekem Arkansas igazi fordulópont volt az életemben.
Te is ott születtél.
Természetesen ez volt a legfontosabb dolog, ami ott történt velem.
Azon töprengtem,
hogy vajon hogyan formálja, változtatja az embert a környezete.
Szerintem ez az arkansasi út segít átgondolni azt a kérdést,
hogy mit is jelent pontosan a hősiesség.
Hogyan hozzunk meg nehéz döntéseket?
Hogyan vállaljunk kockázatot,
amikor nem tudjuk, az mivel jár majd?
Nagyon várom ezt az utat.
Én is.
Szerintem abba már nem fér több.
Dehogynem! Sok minden elfér benne.
Ó, van még itt hely!
- Ráüljek a bőröndödre? - Nem, nem kell… Nagyon…
- Tudom, nagyon… - Megbízható!
- …bízol a bőröndödben. - Igen.
- Jól van. - Ó, atyaég! Oké.
Jó! Kész! Indulhatunk Arkansasba.
Mehet a menet!
Nem tudtam, mi lesz. De készen álltam rá.
Mesterdiplomám van a fehérekből.
A fehéreknek az is elég, ha érettségijük lenne a feketékből. Ennyi.
HŐSEINK NŐK, AKIK MERTEK
Következő állomásunk Little Rock.
- Indulhatunk. - Ez nem manuális váltó, ugye?
Ez egy mikrofon.
„Karbantartás szükséges. Látogasson el szervizébe!”
Ez jó kis út lesz!
Alig várom, hogy visszatérjünk Fayetteville-be.
Itt éltem először,
amikor Arkansasba költöztem.
Imádtam a jogi egyetemen tanítani.
Most megnézzük azt a házat, ahol összeházasodtunk.
A házból múzeum lett,
ami miatt elég öregnek érzem magam, bevallom.
Ann Henrynél nem is lehetne jobb idegenvezetőnk,
ő lett az egyik első barátnőm
a fayetteville-i életem során.
CLINTON-HÁZ MÚZEUM
Ann!
OKTATÓ ÉS AKTIVISTA
Üdvözöllek itthon! És Chelsea-t is.
Szia, Ann!
- Minden itt kezdődött, drága. - Tudom. Még sosem jártam itt.
- Tetszeni fog. - Még sosem jártam itt.
- Úristen, ez az esküvői ruhád? - Még nem! Nem járt itt.
Eddig nem is tudtam, hogy itt van!
Egy Dillard's áruházban vettem 53 dollárért.
Mert édesanyád szólt rád, hogy kell egy ruha.
Igen, és eljött velem az áruházba péntek este,
- az esküvő előtt. - Neked kicsit más volt, Chelsea.
Igen, hát…
- Itt volt az esküvő. - Itt.
Ez volt az étkezőnk.
KELL EGY ÚJ CSAPAT
- Clintont a Kongresszusba! - Ez ’74-ben volt.
CLINTON ARKANSAS JELÖLTJE
Emlékszem erre a csillagra.
És ez a nyakkendő?
Ilyen nyakkendőket hordtak régebben a férfiak.
Ez apáé volt, vagy nem?
Érdekes, nem?
- Jöhet a konyha. - Igen.
- Megmaradt a réginek, anya? - Nagyrészt igen.
- Narancs. - A…
- Nekem tetszik. Vidám szín. - Fantasztikus, az biztos.
Miért van ilyen sok Swanson a…
- Híres volt. - Itt gyártották. Fayetteville-ben.
Emlékszem a csirkés pitékre a gyerekkoromból.
Csak nem értettem…
miért van ez a szüleim fotója mellett.
- Mert nem főztek. - Aha. De ezért kérdeztem.
Sokszor ettünk ilyet.
Mi van itt? Fotók?
Csodás kép, nem?
- Még nem is láttam. - Micsoda szemüveg!
- Maga a ’70-es évek. - Mindig…
Atyavilág!
- 1974-ben… - Igen?
Sokat hallottunk róla.
Édesapád mesélt egy nőről, akibe szerelmes volt,
akit mindenképpen el akart venni,
de nem tudta, hogy a nő hozzámenne-e.
Kíváncsiak voltunk a nőre.
Volt egy fogadás a jogi egyetemen,
én is elmentem, mivel ügyvéd voltam.
Szóval odamentem, és ott volt ő, apródfrizurával, kosztümben.
Kezet ráztunk, és azóta barátok vagyunk.
- Bizony. - Egyből…
- Ötven év elteltével is. - Pontosan. Csodás volt.
Ann volt olyan kedves, hogy megszervezte a lagzit.
Vétettem egy hibát.
- Nem hoztam fotóst. - Ó, jaj!
És tudod, ha ma valamiről nincs fotó,
az meg sem történt.
- De mi nem aggódtuk túl. - Nem.
Ha a ruha miatt nem aggódott,
akkor a fotós miatt… sem.
- Nem a divat volt a lényeg, ugye? - Nem!
Az biztos, hogy nekem nem. Ez biztos.
A Fayetteville-be való költözés nekem nagy lépés volt.
Sokan őrültnek néztek miatta.
Egy Chicagóhoz hasonló nagyvároshoz képest
- ez egy kis farm volt. - Smallville.
A… Apró volt, de kedves,
az emberek érdekesek voltak, jól éreztük magunkat.
Mindenkinek mondom, mennyire szerettem Fayetteville-ben élni.
- Hát, az… - Igen.
- És itt házasodtam meg. - Igen.
- A többi történelem. - Ahogy mondtam…
Ez a hely nagy hatással volt az életemre.
Csodás otthonra leltem itt.
Nem én vagyok az egyetlen.
A Canopy szervezethez tartunk,
akik menekülteknek segítenek letelepedni Arkansasban.
Jelenleg egy országos program folyik,
hogy otthont találjanak 75 000 afgánnak, akiket menekülésre kényszerített
a tálibok visszatérése és hatalomátvétele 2021 nyarán.
MINDENKIT SZÍVESEN LÁTUNK
- Üdv! Hogy van? Na… - Külügyminiszter asszony! Joanna vagyok.
- Szia, Chelsea. Örvendek. - Köszönöm. Bocsánat, hideg a kezem.
Meleg szívvel üdvözöljük itt,
- Fayetteville-ben. - De jó!
A CANOPY NWA ÜGYVEZETŐJE
- A következő család szerdán jön. - Igen?
Most készülünk fel a fogadásukra,
szeretnénk, ha minden készen állna az érkezésükre.
Az utóbbi hónapban 13 háztartásban
56 embert fogadtunk…
- Ez lenyűgöző! - …ami csodálatos.
Hány ember fog itt élni?
Egy öttagú család.
Minden menekült családot megviselt ez az időszak.
De sikerült biztonságos, nyugodt helyeket találnunk nekik.
- Segítenek összerakni egy ágyat? - Persze!
Ez is a canopys móka része,
mert adományokból élünk.
Úgyhogy itt ez a zacskó csavar,
- meg ez az ágy… - Egy zacskó csavar?
Úgyhogy sok kreativitás kell hozzá.
Jó.
Chels, tartsd azt a részt!
- Ez… Most… - Így!
- Aha. Igen.
Ez mind adomány?
- Az. Igen. Néha… - Van elég csavarunk?
- Itt van pár rövidebb. - Ez így érdekes lesz.
- Anya, ide kell egy rövid. - Rendicsek!
- Jó. Ez ide megy. - Igen.
Hány bölcsőt építettem már!
- Igen. - Ez az!
Nehogy összedőljön valaki alatt!
Általában ráugranak, amint meglátják.
- Úgyhogy legyen stabil! - Jaj, ne! Ez ijesztő!
Jó, nézzük…
Csapatmunka.
Az. Bizony. Az ám!
Még egyet ide.
- Ez az! - Szuper.
- Elég stabilnak tűnik. - Igen… Aha. Szerintem jó.
Szerintem jó lesz.
- Pont jó! Szuper! - Igen.
Nagyszerű!
- Akkor jöhet a többi! - Igen!
- N… Sok munka van még. - Jó!
- Vécépapír. - Köszönöm.
Ez leesett. Visszarakjuk?
Leesett a zuhanyfüggöny.
- Igen. - Nem tudom.
- Ezek nagyon… - Jaj, ne!
De anya, kell a…
Nincs hová beakasztani.
- Kell az a kis félhold. - Igen.
Könnyen leesik, de legalább jól néz ki.
Fent van.
TUDOD, MENNYIRE SZERETLEK?
- A kedvenc könyvünk. - Várjuk őket. Készen állunk.
- Amint visszakerül a zuhanyfüggöny. - Amint visszakerül, igen.
Majdnem sikerült.
Ez annyira klassz! Imádom!
JÓ, HOGY ITT VAGY!
Elképesztő bátorság kell az otthonunk elhagyásához.
Az addigi környezetünk elhagyásához.
Most meglátogatunk egy kabuli családot,
akik pár hete érkeztek Arkansasba.
Anya, te hónapokig segítettél afgánokat evakuálni,
főleg nőket és családokat.
Nekem itt zárul be a kör, hogy találkozhatok egy családdal,
akiknek a Canopy segít letelepedni.
Annyira örülök ennek a lehetőségnek,
hogy Arkansasban és Amerikában üdvözölhetem önöket!
- Köszönjük. - Ó, igen. Mi…
Mióta vagytok itt?
Most van három hete.
Három hete.
Amikor ideértünk,
mindenhol tököket láttunk.
Anya azt kérdezgette tőlem:
„Miért az ajtó előtt tartják a tököt, Basira?”
Aztán egy másik nap
jelmezes gyerekeket láttunk.
Akkor jöttünk rá, hogy ez itt egy szokás része.
Talán jövőre.
Jövőre. A fia is biztos be akar majd öltözni.
Igen.
Önök ékes példái
az afgánok által tanúsított bátorságnak.
2021. AUGUSZTUS 15.
Ma tálib erők hatoltak be Kabul központjába Afganisztánban.
A gyors előretörés
és hatalomátvétel azután történt, hogy szinte pontosan két évtizede
kiszorították őket.
Afganisztánban a helyzet
nem volt tökéletes az elmúlt 20 évben,
de az emberek boldogok voltak, mert megvoltak az alapvető jogaik.
A nők tanulhattak, járhattak egyetemre,
aktív társadalmi szerepük lehetett.
Szóval ti épp egyetemre jártatok?
Én jogot végeztem
a Kabuli Egyetemen.
Jog- és politikatudományt.
És ön is tanult?
Egyetemre jártam.
Amikor Kabulban tanultam,
mindig azt mondtam, hogy orvos akarok lenni.
Nemcsak a jelenedet, hanem a jövődet is elvesztetted.
Elvesztek a lehetőségeid is.
A rezsimváltás, a tálibok bevonulása
tényleg katasztrofális volt
Afganisztán számára.
Gyorsan történt.
Órákon belül kellett meghozniuk egy életre szóló döntést.
Ezrek özönlöttek a reptér kapuihoz,
néhány embert halálra is tapostak.
Pár családtagunk nem akart odamenni.
De mi hajnal kettőkor
elhagytuk az otthonunkat.
Csak egy hátizsákot vihettünk magunkkal.
2021. AUGUSZTUS 24.
Az afgán reptérnek sok kapuja volt.
Mi az Abbey-hez mentünk.
Két nappal később
öngyilkos merénylő robbantotta fel magát a kapunál.
Veszélyes volt, rizikós,
de végül átjutottunk a kapun.
- És el tudtatok jönni együtt. - Igen.
Nem akartunk menekültként jönni,
de meg kellett hoznunk ezt a döntést.
Hogy érzi magát a fiad? Hogyan alkalmazkodik az új környezethez?
Az új emberek között, az új otthonában.
Eleinte nehéz volt,
mert a hontalanság érzése
még egy babát is megvisel.
Amikor megértette, hogy van… van otthona,
akkor nagyon boldog lett.
Tudja, hogy most már van hol laknunk,
egy nyugodt városban, ahol nyugodtan játszhat.
Most már barátkozik is.
Ezt is meg akartam kérdezni. Hogy lettek új barátai?
Igen, összebarátkozott
néhány szomszéddal, és a szponzorcsaládokkal is.
Megbarátkozott Arkansasszal is.
Minden jót kívánunk önöknek.
Reméljük, jól telik majd az első hálaadásotok itt.
Igen, köszönjük.
Boldog hálaadást!
Köszi, anya.
Majd én.
Ó, nem. Majd én! Most mi segítünk. Köszönjük.
- Miniszter asszony? - Igen?
Ha egy afgán házban jár, akkor az első napon
nem mosogathat.
Csak a második naptól.
Akkor mosogatunk…
Értik? Nem, az első napon nem.
Szerintem fontos a múltba való visszatekintés.
Little Rock nagyon is ideális hely ehhez.
ISTEN HOZTA LITTLE ROCKBAN
Ott a Rally's. Emlékszem a spirálalakú krumplijukra.
Az annyira finom! Vajon még mindig ugyanúgy készítik?
Uramisten! Emlékszem még a játszótérre
a háborús emlékmű mellett. Meg a…
- És az állatkert. - Odavoltam az állatkertért.
Imádtad. Egy csimpánzt is elneveztek utánad.
Nem is.
Nem csimpánz volt. Orangután.
- Orangután? - 1975-ben született.
Azt hittem, én kaptam a nevet az orangutánról.
- Dehogyis! - De nagyon cuki volt.
1996-ban is itt voltunk a választás napján.
A plázában voltam pár barátommal, ki akartam szúratni a fülemet.
Tizenhat éves voltam, felhívtalak,
és azt mondtad, hogy ne hirtelen felindulásból csináltassam meg.
Kiakadtam, hogy nem hagytad,
mert úgy voltam vele: „A 16 év bőven túl van a 12-n.”
Azt mondtad, 12 évesen szúrathatok.
Először is: én nem emlékszem ilyenre.
- Húsz- vagy 30 évest mondtam. Nem 12-t. - Nem is!
- Nem, én nem mondtam ilyet. Nem. - Én meg… De igen!
És… De amikor kicsi voltam.
Charlotte-nak azt mondtam, hogy együtt szúratjuk ki a fülünket.
Ó, jaj! Majd meglátod, ha 16 évesen felhív a plázából!
Hát, megígértem neki, hogy 12 évesen kiszúrathatja.
Aha. Jól van. Szegény unokám!
- Ó! - Túléli majd.
Itt a Central Gimnázium, ahová jártál volna,
- ha nem költözünk el. - Igen.
Olyan lenyűgöző építmény,
és persze a történelme miatt is
- nagyon fontos és különleges. - Fontos.
LITTLE ROCK CENTRAL GIMNÁZIUM
Ha meglátom a Centralt,
akkor a Brown v. Oktatási Tanács jut eszembe,
amely kimondta, hogy integrálni kell Amerika iskoláit.
A feketék által látogatott iskolák…
A LEGFELSŐBB BÍRÓSÁG BETILTOTTA AZ ISKOLAI SZEGREGÁCIÓT
…közel sem voltak egy szinten
a fehérek iskoláival, és nem is voltak egyenlőek azokkal.
1957-BEN A LITTLE ROCK-I CENTRAL GIMNÁZIUMBA
CSAK FEHÉR DIÁKOK JÁRTAK
1957-ben a Little Rock-i Oktatási Tanács azt mondta:
„Integrálni fogjuk az iskolákat.”
És kilenc bátor fiatalember és lány lettek
az első fekete diákjai ennek a csodás gimnáziumnak.
Nyilván mindenkinek ezt kellett volna tennie,
de sok helyen nem volt integráció.
Mai szemmel nézve az is problémás,
hogy kilenc diák jelentette az integrációs folyamatot
a 2000-es diákszámban.
Micsoda nyomást érezhettek!
Chicagói gyerekként te tudtad, hogy mi történik itt,
- Little Rockban? - Igen.
Egy fehérek lakta chicagói külvárosban éltem,
nagyszerű iskolákba jártam.
Apa minden este megnézte a híreket,
és annyira élesen emlékszem arra, amikor megjelent a képernyőn
ez a kilenc bátor fekete diák, a Little Rock Nine!
Mutatták, ahogy a kiabáló, köpködő emberek között mentek.
- Gyűlölködtek. - Megköpködték őket.
Olyan gyerekeket, akik öt-hat-hét évvel voltak idősebbek nálam.
Emiatt sokkal jobban felfigyeltem arra, mi történik
a saját környezetemen kívül.
A nagyszerűség nem mindig folyamatos fejlődésből áll.
Láttam, mi történt itt 1957-ben.
Nem utáltam meg miatta a hazámat.
Hanem inkább azokat a fiatalokat csodáltam,
akik miatt nagyszerűbbé válhatott az országunk.
Megtisztelő,
hogy ma a Little Rock Nine tagjaival,
Carlottával és Minnijeannel beszélgethetünk az élményeikről.
- Atyaég! Carla. - Üdv!
- Úgy örülök! De jó! - Örülök, hogy újra látom, barátom!
Én is örülök.
- Jesszus! De örülök! - Nahát!
Igen, ez csodálatos.
Sokat beszélgetünk arról, mit is jelent a hősiesség.
LITTLE ROCK NINE DIÁK
Az önök esetében azt, hogy tudták, hogy megérdemlik a minőségi oktatást…
LITTLE ROCK NINE DIÁK
…és bíztak abban, hogy elég bátrak kiharcolni a helyüket.
Azon gondolkoztam, milyen volt felnőni a szegregált délen.
Azt tanították nekem, hogy szép vagyok.
Hogy okos vagyok…
- Ami igaz. - …és tehetséges.
Minnijean Brownnak hívnak.
Hálás vagyok a sok embernek,
akik mellettünk álltak, és kitartóan küzdöttek értünk.
A családjaink nem akarták, hogy rosszul bánjanak velünk.
Így inkább sétáltunk a buszozás helyett.
Nem küldték önöket a busz hátuljába,
- hogy elkerüljék ezt? Aha. - Sétáltunk.
Az ember hozzászokik az ellenálláshoz.
- Hozzá. - Vigyáztunk magunkra.
Anyám azt mondta: „Változnak a dolgok.
Felkészülten kell kimenned az ajtón,
akár szélesre tárják azt, akár csak résnyire nyitják.
Ehhez az kell, hogy a lehető legjobb oktatást kapd.”
Már gyerekkoromtól kezdve erről beszéltek.
Történelemórán ültem épp.
Előjött a rabszolgaság témája, és volt egy bekezdés
a könyvünkben, miszerint…
„A rabszolgaság jó volt a feketéknek.”
Én kis buta bátortalanul feltettem a kezem, és azt mondtam:
„Én nem ezt tanultam a rabszolgaságról.”
Az volt a vég. Én lettem a bajkeverő.
Nem tudtam…
Nem tudta, hogy nem szabad igazat mondania.
Igen. Így van.
De amikor az Oktatási Tanács meghozta a döntést,
hogy kerültek be
a kilenc diák közé?
Én orvos szerettem volna lenni Madame Curie miatt.
Ez jó indok.
Igen. És tudtam, hogy ebben az iskolában két gyerekre jut
egy béka a boncolásnál.
A Dunbarban viszont
10-12 gyerekre jut egy szegény kis béka.
Szóval nekem a lehetőséghez való… hozzáférés volt a lényeg.
Augusztus elsején kaptam egy regisztrációs lapot.
Sosem felejtem el apám arcát.
Elkerekedett a szeme.
Azt kérdezte: „A Centralba akarsz járni?”
Azt mondtam: „Igen.”
Ő szolgált a második világháborúban.
Azt mondta: „Tudod, senki sem különíti el az adómat.
Nincs olyan, hogy fehér meg fekete pénz.
Én is fizetem a Little Rock-i Central Gimnáziumot.”
A szüleim büszkék voltak rám.
Első nap odamentem a többiekhez.
Aztán megláttam a tömeget,
de én nem féltem.
- Te? - Nem.
- Nem féltem… - Azelőtt nem utáltak ki.
- Mitől is féltünk volna? - Igen, igen.
Elindultunk, és odajött egy parancsnok, hogy:
„Forduljanak meg a gyerekekkel, menjenek haza!”
Azelőtt este történt, hogy a kormányzó
Little Rockba rendelte a Nemzeti Gárdát, a polgárok védelmére.
Próbáltam felfogni, mi történik.
Ott volt a Gárda, a polgárokat védeni.
Akkor foglalkozzanak azzal a tömeggel! Ezt gondolta a 14 éves magában.
Végül megfordultunk és elmentünk.
A második első nap szeptember 23-án volt.
Aznap reggel az oldalsó bejáraton mentünk be.
Az osztályterem a hátsó részben volt,
így nem láttam, mi van az iskola előtt.
Egyre nagyobb lett a tömeg.
Geometriaórán voltam, odajött egy rendőr a teremhez,
és kitessékelt minket két rendőrautóba.
Azt mondták: „Takarjátok el magatokat egy pléddel, és ne nézzetek fel!”
Azután ezt mondta:
„Taposs bele a gázba, és ne állj meg!”
Azóta is érzem azt a riadalmat.
Amikor hazaértem, folyamatosan csörgött a telefon.
Azért telefonálgattak az anyámnak, hogy menjen el értem,
és hozzon el az iskolából.
Édesanyám 96 éves,
és ő azon a napon kezdett őszülni, 1957. szeptember 23-án.
Aznap féltem a legjobban.
Akkor mondta Eisenhower elnök, hogy:
„Mi történik Little Rockban?”
Tudta, hogy tennie kell valamit. Felhívott a nagybátyám:
„Tudod, ki jön Little Rockba miattad és a barátaid miatt?”
Az ország legjobbjai, 101. légi szállítású hadosztály, a Screaming Eagles,
akik a második világháborúban lettek híresek.
Az a látvány…
Az elnök amerikai katonákat rendelt Little Rockba.
A feladatuk a fekete gyerekek iskolai kísérete volt,
teljes védelmet kaptak a fenyegető tömegtől.
- Azt akarták, hogy elbújjunk… - Igen.
- …félelmünkben. - Igen.
Ez volt a célja a tömegnek,
a gyűlölet, meg az egész… De mi azt mondtuk:
- „Ó, mi nem megyünk vissza.” - Nem.
De mivel visszamentünk,
muszáj volt cselekednie.
Hinniük kellett önmagukban,
nagy bátorság kellett ehhez.
Muszáj volt kiállniuk önmagukért.
- Igen. - És megfizették az árát.
Először azért kerültem bajba, mert a rabszolgaságról kérdeztem.
Nem szabadultam a rossz hírnévtől.
Mindennap egy csapat lány követett minket,
a sarkunkba léptek, köpködtek: „Csúnya és büdös vagy, te f…”
Tudja, a szokásos.
Az osztályterembe tartva
fejbe vágtak valamivel.
Felvettem a földről, egy tárca volt,
- benne hat lakattal. - Azta…
Felvettem,
ledobtam a földre: „Hagyjatok békén, fehér suttyók!”
Az osztályfőnököm meghallotta.
Így azt mondták: „El kell menned.” Ezért tanácsoltak el.
A köpködés, a lépcsőn lökdösődés folytatódott,
de tudtam, hogy én is ugyanolyan értékes vagyok.
Mindig ez tartotta bennem a lelket.
Ti átvészeltétek a káoszt, és kitartottatok a dicsőségig.
Igen.
Azt akarom, hogy a fiatalok megértsék: nem kell törődni az őrültekkel.
- Bizony. Nem kell. - Mert nem fontosak.
- Csak zavarják az embert. - Zavarnak.
- Csak zavarják az embert. - Csak azt akarják.
- Ki kell tartani. - Igen.
Annyi minden történt ezeken a folyosókon!
Mindig nálunk voltak a könyveink,
és azért, mert ha a szekrényben tartjuk a könyveket,
akkor azokat feltörték volna.
Nem volt szabad leejteni sem.
Mert ha leejtetted,
- és lehajoltál… - Lent van a fej.
- …akkor hátsón rúgtak. - Igen.
Anya mindig mondta: „Itthon maradhatsz.”
Én erre: „Nem, mert kíváncsi vagyok, hogy ma mit tesznek velem.”
Még mindig érzik a fenyegetést a folyosókon?
- Vagy már nem? - De. Nagyon is. Én…
- A történtek miatt. - Igen.
És a szembejövőkre is mindig figyelek.
Fontos megjegyeznem,
hogy a szegregációban felnövő déliekben
- megmaradt ez. - Igen.
Mi mindent megértünk a fehérekről.
- De… ez visszafelé nem igaz. - Így van.
- Mesterdiplomám van a fehérekből. - Aha. Igen.
A fehéreknek az is elég, ha érettségijük lenne a feketékből.
Ennyi.
A fiataloknak üzenem: „A gyerekek hatással vannak az elnökre.”
Igenis van beleszólásotok.
Olyan dolgokra vehetitek rá a politikusokat,
- ami lehet, nem akaródzik nekik. - Igen.
Az átlagemberek tehetnek átlagon felüli dolgokat.
Bizony.
Itt a templomunk,
- az Első Egyesült Metodista Templom. - Aha.
- Sok időt töltöttünk itt. És… - Minden vasárnapot.
Emlékszem egy kínos pillanatra, talán anyák napja volt,
és a gyerekek adtak műsort…
- A gyerekek, igen. - És…
Megkérdezték tőlünk, mit szeretnénk adni anyák napjára,
én azt válaszoltam: életbiztosítást. Azt hittem, az az örök életet jelenti.
Az egész…
Az egész gyülekezet összezavarodott:
„Életbiztosítást akar adni az anyukájának?”
Emlékszem, annyira kínos volt!
Nekem megható volt. Tetszett az ötlet.
Sok kedves emlék előkerül most, ugye?
Úristen, annyi kedves emlék!
Én imádtam az itteni gyerekkoromat,
de Symone-nak nem volt egyszerű itt felnőnie.
Te talán még nem hallottál róla a Little Rock-i utunk előtt,
de én ismertem őt a RuPaul - Drag Queen leszek! műsorból.
Nevem Symone
„RUPAUL - DRAG QUEEN LESZEK!” 13. ÉVAD
A trónomért jöttem Keménykedek, arkansasi vagyok
Mielőtt Symone Symone lett,
Reggie Gavin volt az arkansasi Conwayből,
közel Little Rockhoz,
viszont a drag előtt nem igazán találta önmagát.
Amerika következő drag szupersztárja…
Annyira örültem, amikor megnyerte a 13. évadot!
Symone!
Én bevallottan mindig az arkansasiaknak drukkolok.
Symone most már Los Angelesben él,
de hétvégére visszatért Little Rockba.
Ma este partit rendez az arkansasi barátainak,
ahová minket is meghívtak.
Így, ni!
Conwayben, egy kisvárosban nőttem fel…
a legbátrabb dolog az életemben az volt, hogy dragben mentem a gimis bálba.
Gyerekként féltem önmagam lenni,
de tudtam, ha így megyek el, büszkén, akkor bármire képes leszek.
Az volt az első nyilvános beöltözésem.
A leghősiesebb arkansasi a dragbirodalomban.
Amikor Little Rockba költöztem,
már tudtam, hogy a drag érdekel.
Akkor ismertem meg a családomat, a House of Avalont.
A House of Avalon queer művészek kollektívája, akik szórakozásra vágynak,
meg arra, hogy biztonságosabb legyen a világ,
akár művészettel, fotózással, draggel, videókkal elérve ezt…
Bármilyen formában.
Az egyik lábam kivillan, meg az egyik szép vállam.
- Csirkeláb és jó váll. - És jó váll.
A House of Avalon lehetővé tette,
hogy önmagam lehessek, és felfedezhessem a draget és Symone-t.
MA ESTE A HOUSE OF AVALONBAN
EGY BÁLI TEMATIKÁJÚ PARTI LESZ KÖZELI BARÁTOKNAK ÉS CSALÁDTAGOKNAK
- Ez lesz az első bálom. - Micsoda?
- Ejha! - Ez cuki.
Akkor lerészegedsz, és felcsinálnak.
AVALON BÁL
Üdvözlök mindenkit az Avalon Bálon!
Hurrá!
Sziasztok!
Atyaég!
Micsoda belépő! Imádom!
Jöhetnének hozzám hetente.
Mi mindig készen állunk a bulira!
Milyen szuper kis Nyugat-Little Rock-i esemény!
Önnek más volt a bálja?
Az már régen volt.
A House of Avalon… Inkább The Mists of Avalon.
Olyan rég volt!
De a tiédre emlékszem.
- Neked hol volt? - Egy hajón.
Tényleg?
Nem flitteres volt a ruhám, és már bánom.
Ez sokkal mesésebb
az én báli ruhámhoz képest.
Oké, most nem leszek elegáns,
- de átemelem a lábam. - Át?
Én is így csináltam.
- Hosszúak a lábaid. - Igen.
SYMONE ANYJA
Conwayben nőtt fel.
Anyuka, önnek milyen volt?
Nagyon féltettem. Vigyáztam rá.
- Sasszemekkel. - Figyelt erre
már gyerekként is?
Ó, igen. Tudtam, mit úszhatok meg, és mit nem.
Helikopteranya voltam,
lehetett akár meleg, akár heteró, akár lila.
Úgyis az voltam.
Hány évesen kezdődött a bullying?
Elsőben. Sosem felejtem el.
A tanév eleje volt még, nagyon izgatott voltam.
Felszálltam a buszra, leültem a szokásos helyemre.
Az egyik „barátom”… Én épp beszéltem, gesztikuláltam.
Erre azt mondja: „Úristen, miért vagy ennyire meleg?”
- Egy elsős mondta ezt? - Egy elsős.
Azt sem tudtam, mit jelent a szó.
- Voltak öngyilkos gondolatai? - Én… Igen. Voltak.
- Kilencévesen? - Kilenc, igen.
Elképesztő, nem? De…
És most is vannak olyan gyerekek, akik öngyilkosok lesznek.
- Igen. - Most is.
Egyszer hazajöttél, és én azt mondtam: „Kész, feladom.”
Nagyon mérges lettem rá:
„Sose érezd így magad!
Mert ha senki sem áll melletted, én akkor is ott leszek.”
Isten áldja! Isten áldja!
Mindig.
Mikor fedezted fel a draget?
Úgy 16 éves voltam,
RuPaul Drag Queen leszek! műsorát néztem.
Azon agyaltam: „Felvehetsz parókát, ruhát, sminkelhetsz,
bármit megtehetsz?
Készen állok. Csináljuk!”
Ez indította el az egészet.
- Bizony. - Tehát
- a műsor miatt? - Igen. A műsor miatt.
Hát mennyire szuper,
- hogy utána szerepeltél is! - Igen.
- És megnyerted. - És… Meg.
- Elképesztő! - Itt a koronám.
Nem látszik, de itt van.
Tehát 16 évesen azt mondtad: „Ez nekem is menne.”
Igen. A drag.
Mondtam a barátaimnak, hogy ezt akarom.
Így megkérdezték: „Akkor a bálba is dragben mész?”
- Én meg erre… - Elgondolkoztál: „Igen? Mehetnék abban?”
„Bálozhatnék így?” Akkor azt mondtam: „Halljátok? Naná!”
Egyedül mentem oda.
Az igazgatóhelyettes azt kérdezte: „Ki ez? Nem ismerős ez a diák.”
Mr. Lynn erre: „Ő Reggie.
Nem tudtad, hogy dragben jön? Gyere csak, Reggie!
Ha bárki bármit mond, csak szólj nekem!”
- Hű! - Erre nem számítottam,
és akkor azt mondtam: „Gyerünk!”
Hát nem érdekes?
Mert féltjük a gyerekünket,
- ha más. - Igen.
De ha más a gyerekünk, és nem engedjük meg,
- hogy önmaga lehessen… - Igen.
- Teljesen. Az rosszabb. Rosszabb. - …az sokkal rosszabb.
Hirtelen rádöbben az ember:
„A legnagyobb ajándék a gyerekemnek az,
ha hagyom őt kibontakozni.”
- És önnél ez volt. - Teljes mértékben.
Igen. A drag segített rátalálnom önmagamra.
A drag miatt lettem magabiztosabb.
És Symone nélkül ma nem lennék itt.
Önmagam nélkül. Most már mondhatom így.
Önmagam nélkül. Tehát ez… Szó szerint megmentett.
Jól van, dívák! Csapjunk bele a bálba!
- Kezdődik? - Kezdődik?
Ma jól megtáncoltatjuk!
Arkansas büszkesége, Symone!
Csodás volt ez az út!
Arkansas ilyenkor annyira szép!
Előhozta az emlékeimet. Jó volt visszamenni.
- Különleges hely a családunk életében. - Bizony.
Köszi a sofőrködést, drágám.
Köszi, hogy ennyire megbíztál bennem.
Bár bevallom, téged nem engedtelek volna a volán mögé.
- Bizony. - Szuper volt!
Annyira megható volt hallani
ezeknek a csodás nőknek a történeteit!
Mindegyikük hátrahagyott valami fontosat.
Akár az otthonukat, akár a régi önmagukat.
Kiléptek a komfortzónájukból, az ismert közegből,
és belesétáltak az ismeretlenbe, sőt a veszélybe.
Ők mind nagyon hősies lépéseket tettek.
- Nem csak önmagukért. - Igen.
Hanem a gyerekeikért,
a közösségükért, ami szerintem rendkívül bátor dolog,
valamint egyértelműen inspiráló is.
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra