Es tiešām gaidu atgriešanos Ārkanzasā.
Man ir dažas grāmatas.
101 ēdiens, kas pirms nāves jāapēd Ārkanzasā.
-Pirmais minētais restorāns… -Nu, nu.
…ir AQ Chicken House.
Ak kungs, es…
AQ Chicken House esmu apēdusi tik daudz vistu.
Ar citronu un pipariem, pikanto, mīklā
un ceptu pannā.
Neticami!
Mēģināsim tev to atrast.
Man bērnībā patika tur dzīvot.
Daudz brīnišķīgu atmiņu par augšanu Litlrokā.
Kad sāku satikties ar tavu tēti,
viņš jau sākumā skaidri pateica: "Es atgriezīšos mājās Ārkanzasā."
Es domāju: "Labi, man jāredz, kāda ir Ārkanzasa."
Tad es nolēmu lēkt nezināmajā, sekot sirdsbalsij.
Uzskatu, ka Ārkanzasa ir īsts pagrieziena punkts manā dzīvē.
Tur piedzimi tu.
Kas, protams, bija svarīgākais,
kas ar mani notika, kad tur dzīvoju.
Un es domāju:
kā mūs veido, kā pārbauda vieta vai telpa, kurā esam?
Atgriešanās Ārkanzasā palīdzēs mums izvērtēt,
ko tiešām nozīmē dūšīgums.
Kā tiek pieņemti sarežģīti lēmumi?
Kā notiek lēciens nezināmajā
reizēs, kad nav ne jausmas, kāds būs iznākums?
Šo atgriešanos es tiešām gaidu.
Es arī.
Nezinu, vai te var iebāzt vēl kaut ko vairāk.
Tu neticēsi. Tas ir ļoti ietilpīgs.
Jā, daudz vietas.
-Man jāapsēžas uz tava čemodāna? -Nē, nevajag… Tas ir ļoti…
-Zinu, tu esi ļoti… -…uzticams!
-…tu esi ļoti uzticīga šim čemodānam. -Jā.
-Labi. -Ak, žēlīgais dievs. Labi.
Labi! Esam gatavas! Dodamies uz Ārkanzasu.
Laižam.
To gan es negaidīju. Es teicu: "Ejam!"
Esmu balto kultūras maģistre.
Kaut baltajiem būtu vidējā izglītība par melno kultūru. Neko vairāk.
DŪŠĪGAS SIEVIETES RISKĒ
ŅUJORKA
Nākamā pietura - Litlroka.
ĀRKANZASA LITLROKA
-Nu tā. -Šis taču nav ātrumkloķis, vai ne?
Nē, tas ir mikrofons.
"Nepieciešama apkope. Brauciet uz servisu."
Tas būs ļoti jautri.
Es tiešām gaidu atgriešanos Fejitvilā.
Tieši tur es dzīvoju…
FEJITVILA
…kad ierados Ārkanzasā.
Biju absolūtā sajūsmā, pasniedzu juridiskajā augstskolā.
Piebrauksim un apskatīsim māju, kurā mēs apprecējāmies.
Tagad šajā mājā ir muzejs…
FEJITVILA ĀRKANZASA
…kas, atzīšos, liek man justies ļoti vecai.
Nespēju iedomāties labāku pavadoni par Ennu Henriju,
kas kļuva par vienu no manām pirmajām draudzenēm
pēc pārcelšanās uz Fejitvilu Ārkanzasā.
KLINTONU MĀJA MUZEJS
Enna!
ENNA HENRIJA PEDAGOĢE UN AKTĪVISTE
Laipni lūdzu tavās mājās! Un Čelsija!
Sveika, Enna!
-Šeit viss sākās, mīļā. -Zinu. Nekad neesmu šeit bijusi.
-Tev patiks. -Nekad neesmu šeit bijusi.
-Apžēliņ, tava kāzu kleita? -Tiešām nekad nav te bijusi.
Nē, es nezināju, ka tā ir šeit, līdz ienācu.
Es to nopirku Dillard's, maksāja 53 dolārus.
Tāpēc, ka tava māte teica: vajag kāzu kleitu.
Jā, un viņa brauca man līdzi uz veikalu piektdienas vakarā
-pirms kāzām. -Mazliet citādāka nekā tava, Čelsij.
Jā, nu…
-Mēs apprecējāmies šeit. -Šeit.
Šī bija mūsu ēdamistaba.
DODIET VIETU JAUNAJIEM
-Klintonu Kongresā. -Šis bija 1974. gads.
KLINTONS ĀRKANZASAI
Atceros šo, zvaigzni.
KLINTONS
Kas tā par kaklasaiti?
Tādas kaklasaites vīrieši tolaik valkāja.
Tā bija tēta kaklasaite?
-Varētu būt. -Vai nav smieklīga?
-Labi, un tagad virtuve. -Jā.
-Vai izskatās tāpat, mammu? -Gandrīz tāpat.
-Tumši oranžs. -Tas…
-Man patīk. Šķiet tik priecīgi. -Tiešām fantastiski.
Kāpēc Swanson pusfabrikāti…
-Tāpēc, ka tas ir svarīgi. -Tos ražoja šeit. Fejitvilā.
Atceros, ka bērnībā ēdu Swanson vistas sacepumu.
Es apjuku…
Ko tas nozīmē, ja pielikti blakus vecākiem.
-Viņi reti gatavoja ēdienu. -Skaidrs. Tāpēc jautāju.
Mēs bieži ēdām vistas sacepumu.
Kas ir tur? Fotogrāfijas?
Vai nav brīnišķīga bilde?
-Šķiet, neesmu to redzējusi. -Kādas brilles!
-Tu izskaties kā 70. gados. -Viņa vienmēr…
Apžēliņ!
-Zini, 1974. gadā… -Jā, kundze.
Mēs dzirdējām par viņu.
Tavs tētis stāstīja, ka ir kāda sieviete, kurā viņš iemīlējies,
un viņa varētu darīt jebko, bet viņš gribētu viņu apprecēt,
taču nezināja, vai viņa būs ar mieru viņu ņemt.
Visi gribējām iepazīties ar viņu.
Tā nu juridiskajā augstskolā bija pieņemšana,
un es kā juriste drīkstēju to apmeklēt.
Gāju taisnā ceļā klāt, viņa tur stāvēja savā kostīmā ar pāža frizūru.
Mēs sarokojāmies, un kopš tā laika esam draudzenes.
-Esam gan. -Es uzreiz…
-Pagājuši gandrīz 50 gadi. -Tieši tā. Tas bija lieliski.
Enna bija tik jauka, ka sarīkoja kāzu banketu.
Viena kļūda tomēr bija.
-Es nesarunāju fotogrāfu. -Ak vai.
Ziniet, mūsdienās, ja nav fotogrāfijas,
tas nav noticis.
-Bet mēs par to tik daudz nedomājām. -Nē.
Ja viņa nedomāja par kāzu kleitu,
tad skaidrs, ka nedomāja par fotogrāfu.
-Mode nebija mūsu prioritāte, vai ne? -Nē!
Tā nebija mana stiprā puse. Tas ir skaidrs.
Man pārcelšanās uz Fejitvilu bija liels risks.
Daudzi domāja, ka esmu traka.
Ierodoties no tādas lielpilsētas kā Čikāga,
-šie noteikti šķita dziļi lauki. -Miests.
Tā bija maza, bet ļoti viesmīlīga,
un tik interesanti cilvēki, mums gāja lieliski.
Es visur stāstu, ka man patika dzīvot Fejitvilā.
-Nu, tas… -Jā.
-Šeit es apprecējos. -Pareizi.
-Un pārējo visi zina. -Kā teicu Čelsijai…
Zini, šī vieta mani tiešām izveidoja.
Šeit es atradu brīnišķīgas mājas.
Un ne es vienīgā.
Mēs braucam uz Canopy,
vienu no organizācijām, kas Ārkanzasā palīdz nometināt bēgļus.
Pašlaik Canopy iesaistījusies valsts mēroga kampaņā
atrast dzīvesvietu 75 000 afgāņu bēgļu, kas bija spiesti pamest mājas,
kad 2021. gada vasarā Taliban atgriezās un pārņēma varu.
VISI IR LAIPNI GAIDĪTI
-Labdien! Kā klājas? -Lūdzu, sekretāre Klintone. Esmu Džoena.
-Sveika, Čelsij! Priecājos. -Paldies. Piedodiet, ka aukstas rokas.
Nē, gribu jums parādīt siltu Canopy uzņemšanu
-Fejitvilā. -Esmu sajūsmā.
DŽOENA KRAUZE CANOPY DIREKTORE
-Nākamā ģimene būs trešdien. -Nevar būt.
Mēs steidzam visu organizēt,
jo gribam sagatavot viņiem siltas mājas.
Pēdējā mēneša laikā esam uzņēmuši
56 cilvēkus 13 mājsaimniecībās…
-Lieliski! -…kas ir apbrīnojami.
Cik cilvēku šeit dzīvos?
Šī būs piecu cilvēku ģimene.
Šis bijis nogurdinošs laiks visām ģimenēm, kas ieradušās.
Bet mums izdevies tās atvest uz drošu, klusu vietu.
-Palīdzēsiet saskrūvēt gultu? -Ar lielāko prieku.
Šī ir daļa no prieka, darbojoties Canopy,
jo cilvēki ziedo mantas.
Tātad mums ir maisiņš ar skrūvēm
-un šī kušete… -Maisiņš ar skrūvēm?
Parasti mēs stāvam un prātojam, ko darīt.
Skaidrs.
Ņem, Čelsa, turi to.
-Vai tas jāliek… -Šeit.
-Lūk tā, mamma. -Šeit. Jā.
Tas viss ir saziedots?
-Saziedots. Jā. Tāpēc reizēm… -Vai skrūvju pietiek?
-Šeit ir dažas īsās skrūves. -Tas būs interesanti.
-Mammu, tur vajag īsāku. -Labiņi.
-Labi. Tātad šo liek šādi. -Jā.
Zināt, cik bērnu gultiņu esmu salikusi?
-Jā. -Lūk tā.
Negribu, lai kāds apguļas un gulta sabrūk.
Viņiem patīk ielēkt gultā, tiklīdz to ierauga.
-Jāpārliecinās, ka tā ir izturīga. -Ak nē! Cik šausminoši.
Labi, paskatīsimies, vai tas…
Visiem roka jāpieliek.
Jā. Noteikti.
Vēl vienu šeit.
-Lūk tā. -Lieliski.
-Izskatās diezgan stabila. -Jā. Domāju, ir labi.
Šķiet, ka izdevās.
-Der! Labi. -Jā.
Teicami.
-Laikam jāturpina strādāt. -Jā!
-Jā, mums ir daudz darba. -Labi!
-Tualetes papīrs. -Paldies.
Šis ir nogāzies. Celsim augšā?
Mūsu dušas aizkars nokrita.
-Jā. -Jā, nezinu.
-Tie ir tiešām… -Ak nē.
Nē, bet, mammu, vajag mazo…
Nav kur uzkabināt.
-Vajag tos pusmēnestiņus, man šķiet. -Jā.
Viegli nokritīs, bet vismaz izskatās glīti.
Tas ir pielikts.
UZMINI, CIK ĻOTI MĪLAM TEVI
-Viena no mīļākajām grāmatām. -Esam gatavi.
Kad būs salabots dušas aizkars.
Jā, kad būs salabots dušas aizkars.
Gandrīz jau bija gatavs.
Mīļie, cik forši. Dievīgi.
PRIEKS, KA ESI ŠEIT.
Nespēju iedomāties, kādu drosmi vajag, lai pamestu mājas.
Lai pamestu visu pazīstamo.
Mums būs iespēja satikt ģimeni no Kabulas,
kas ieradusies Ārkanzasā pirms dažām nedēļām.
BENTONVILA ĀRKANZASA
Mammu, tu mēnešiem ilgi esi centusies palīdzēt evakuēt afgāņus,
īpaši afgāņu sievietes ar ģimenēm.
Šis aplis it kā noslēdzas, tiekoties ar šo ģimeni,
kurai Canopy palīdzējusi pārcelties.
Esmu pateicīga par šo iespēju…
AKELA - BASĪRA
…sveikt jūs Ārkanzasā un Amerikā.
-Liels paldies. -Jā. Mēs esam…
Cik sen jūs esat šeit?
Apmēram trīs nedēļas esam šeit.
Trīs nedēļas.
Kad ieradāmies Ārkanzasā,
pie visām durvīm stāvēja ķirbji.
Mana māte jautāja:
"Kāpēc viņi tā tur ķirbjus, Basīra?"
Un viendien
redzējām bērnus dažādos kostīmos.
Tad es sapratu, ka tas pieder pie kultūras un tradīcijas.
Varbūt nākamgad.
Nākamgad. Tavs dēls noteikti gribēs vilkt kostīmu.
Jā.
Jūs tiešām parādāt neticamu drosmi,
ko vajadzējis tik daudziem afgāņiem.
2021. GADA 15. AUGUSTS
Taliban spēki iegājuši Afganistānas galvaspilsētā Kabulā.
Ar to beidzas straujais uzbrukums
un kontroles pārņemšana gandrīz divdesmit gadus
pēc viņu gāšanas.
Dzīves apstākļi Afganistānā
šo 20 gadu laikā nebija ideāli,
bet cilvēki bija laimīgi,
jo viņiem bija pamattiesības,
piemēram, sievietes mācījās skolā, augstskolā,
varēja aktīvi piedalīties sabiedrības dzīvē.
Jūs tolaik mācījāties skolā?
Es beidzu Kabulas Universitāti
kā juriste.
Tieslietas un politikas zinātne.
Tu arī mācījies?
Es studēju augstskolā.
Kad studēju Kabulā,
teicu, ka vēlos kļūt par ārsti.
Jūs zaudējāt ne tikai tagadni, bet arī nākotni.
Jūs zaudējāt to, kas jums šķita iespējams.
Kad mainījās vara un ieradās talibi,
varu teikt, ka tā bija katastrofa Afganistānai.
Tas notika tik strauji.
Gandrīz dažu stundu laikā vajadzēja pieņemt lēmumu, kas mainīs visu dzīvi.
Tūkstošiem cilvēku šturmēja lidostas vārtus.
Daži pūlī gāja bojā.
Daži mūsu radinieki negribēja doties uz lidostu.
Bet divos naktī
mēs pametām mājas.
Līdzi varējām paņemt vienīgi mugursomu.
KABULA 2021. GADA 24. AUGUSTS
Afganistānas lidostai ir daudz vārtu.
Mēs gājām uz Abijas vārtiem.
Divas dienas pēc mums
pie šiem vārtiem uzspridzinājās pašnāvnieks.
Tas bija bīstami un riskanti,
bet mēs tikām cauri vārtiem.
-Un izdevās aizlidot kopā? -Jā.
Mēs tiešām negribējām braukt kā bēgļi,
bet bijām spiesti pieņemt šo lēmumu.
Kā klājas dēlam? Kā viņš ir pieradis pie jaunās vietas?
Pie jauniem cilvēkiem, jaunas mājas?
Pirmajās dienās bija grūti,
tāpēc ka justies kā bezpajumtniekam
ir grūti pat mazam bērnam.
Kad viņš saprata, ka viņam ir mājas,
viņš kļuva ļoti priecīgs.
Viņš zina, ka mums ir mājas,
mierīga pilsēta un var droši spēlēties.
Tagad viņš iegūst jaunus draugus.
Tas bija nākamais jautājums. Vai viņam ir jauni draugi?
Jā, viņam ir jauni draugi
starp kaimiņiem un atbalsta grupas ģimenēs.
Tagad viņam Ārkanzasā ir labi.
Mēs vēlam jums visu to labāko.
Ceram, ka jums šeit būs laba Pateicības diena.
Jā, paldies.
Priecīgu Pateicības dienu!
Paldies, mammu.
Es paņemšu.
Nē. Es. Jūs mūs apkalpojāt. Paldies.
-Sekretāres kundze? -Jā?
Pirmajā dienā, kad ienākat afgāņu mājā,
jums nav jāmazgā trauki.
Trauki jāmazgā otrajā dienā.
Mēs mazgājam traukus…
Labi? Jā, pirmajā dienā ne.
Domāju, ka ir svarīgi atgriezties savā pagātnē.
Un vai gan var būt labāka vieta, kur to visu apcerēt, nekā Litlroka?
LAIPNI LŪDZAM LITLROKĀ
LITLROKA ĀRKANZASA
Tur ir Rally's. Atceros Rally's viļņainos frī.
Tik garšīgi. Nez, vai tos joprojām gatavo tāpat.
Apžēliņ. Atceros, ka gāju uz rotaļu laukumu
netālu no Kara memoriāla stadiona. Un tur bija tāds…
-Un zoodārzs. -Es dievināju zoodārzu.
Tu to dievināji. Bet tavā vārdā nosauca šimpanzi.
Nē, tā nebija.
Tā nebija šimpanze. Tas bija orangutāns.
-Ak orangutāns? -Dzimis 1975. gadā.
Es domāju, ka tu devi man orangutāna vārdu.
-Es tā nedarītu. -Viņa šķita diezgan glīta.
Mēs te bijām 1996. gada vēlēšanu dienā.
Es ar dažām draudzenēm aizgāju uz iepirkšanās centru
un gribēju caurdurt ausis.
Man bija 16 gadu, es tev zvanīju,
un tu teici, ka negribi, lai es to daru eiforijas uzplūdā.
Nespēju noticēt, ka tu neļauj.
Domāju: "16 ir par četriem vairāk nekā 12."
Biji teikusi, ka drīkstēšu, kad būs 12.
Vispirms neatceros, ka būtu teikusi 12.
-Domāju, ka teicu 20 vai 30, nevis 12. -Nē, noteikti ne.
-Nē, piedod, neesmu tā teikusi. Nē. -Un es… Tu teici.
Kad biju maziņa.
Es apsolīju Šarlotei, ka mēs kopā caurdursim ausis.
Ak kungs. Parunāsim, kad viņai būs 16 un zvanīs no veikala.
Es teicu, ka atļaušu, kad viņai būs 12.
Labi. Skaidrs. Mana nabaga mazmeita.
-Labi. -Būs labi.
Te ir Centra vidusskola, kur tu būtu gājusi vidusskolā,
-ja mēs būtu palikuši Litlrokā. -Jā.
Majestātiska ēka.
Un, protams, vēstures dēļ
-vēl svarīgāka un īpašāka. -Vēl svarīgāka.
LITLROKAS CENTRA VIDUSSKOLA
Kad skatos uz Centra vidusskolu,
atceros lietu Brauns pret Izglītības pārvaldi,
kurā tika lemts, ka Amerikas skolās jānotiek integrācijai.
Ka skolas, kurās mācās melnie bērni…
TIESA AIZLIEDZ SEGREGĀCIJU VALSTS SKOLĀS
…nav pat salīdzināmas,
kur nu vēl vienlīdzīgas, ar balto bērnu skolām.
1957. GADĀ LITLROKAS CENTRA VIDUSSKOLĀ
MĀCĪJĀS VIENĪGI BALTIE
1957. gadā Litlrokas skolu valde paziņoja:
"Mēs sāksim skolās integrāciju."
Deviņi drosmīgi melnie jaunieši
bija pirmie melnie skolēni, kas mācījās šajā brīnišķīgajā skolā.
Protams, visiem vajadzēja rīkoties tāpat,
bet daudzviet valstī nekas netika darīts.
Grūti arī iedomāties, ka deviņu skolēnu
iepludināšanu gandrīz 2000 skolēnu kolektīvā
varētu uzskatīt par integrāciju.
Un kāds spiediens bija jāiztur šiem deviņiem skolēniem.
Vai tu bērnībā Čikāgā
saprati, kas notiek
-šeit Litlrokā. -Protams.
Es dzīvoju balto priekšpilsētā Čikāgas nomalē
un mācījos lieliskās valsts skolās.
Mans tēvs katru vakaru skatījās ziņas,
un pēkšņi - tas dziļi iespiedies man prātā - uz ekrāna
parādījās deviņi drosmīgi melnie skolēni - Litlrokas deviņnieks.
Viņi gāja cauri pūlim, kas kliedza uz viņiem, apspļaudīja.
-Pūlis bija naidīgs. -Viņus apspļaudīja.
Jauniešus, kas bija piecus, sešus, septiņus gadus vecāki par mani.
Tas pamudināja daudz skaudrāk apzināties,
kas notiek ārpus manas kopienas.
Ceļš uz diženumu ne vienmēr ir taisns.
Es redzēju, kas šeit notika 1957. gadā.
Tas nepamudināja mani izjust nepatiku pret manu valsti.
Tas mudināja apbrīnot jauniešus, kas centās panākt,
ka mūsu valsts dzīvot saskaņā ar saviem ideāliem.
Jūtos pagodināta,
ka runāsim ar Karlotu un Minidžīnu,
Litlrokas deviņnieka dalībniecēm, par to, ko viņas toreiz piedzīvoja.
-Apžēliņ! Karla. -Labdien!
-Priecājos. -Priecājos tevi atkal redzēt, draudzenīt.
Arī priecājos jūs redzēt.
-Apžēliņ. Kāda bauda. -Vai ne?
Jā, tas ir brīnišķīgi.
Mēs daudz runājam par to, kas ir liela dūša.
KARLOTA VOLSA LANJĒ BIJUSĪ SKOLNIECE
Jūsu gadījumā - zināt, ka esat pelnījuši pasaules līmeņa izglītību…
MINIDŽĪNA BRAUNA-TRIKIJA
…un ticēt, ka jums pietiks drosmes, lai izcīnītu savu vietu šeit.
Es domāju par augšanu Džima Krova dienvidos.
Man mācīja, ka esmu skaista.
Man mācīja, ka esmu gudra…
-Kas bija taisnība. -…un talantīga.
Es esmu Minidžīna Brauna.
Esmu pateicīga daudzajiem ļaudīm,
kas mūs atbalstījuši un iesaistījušies mūsu cīņā.
Mūsu radi negribēja, lai pret mums izturas slikti.
Mēs labāk gājām kājām, nekā braucām ar autobusu.
Lai jūs nesūtītu sēdēt autobusa aizmugurē.
-Lai izvairītos no tā? Jā. -Mēs daudz staigājām.
Pretošanās kļūst dabiska.
-Tieši tā. -Mēs turējāmies drošībā.
Mana māte teica: "Būs pārmaiņas.
Tev jābūt gatavai ieiet pa durvīm,
vai tās ir plaši atvērtas, vai tikai spraudziņā.
Lai to izdarītu, tev jāsaņem vislabākā izglītība."
Dzirdēju par izglītību jau no bērna kājas.
Bija vēstures stunda Centra vidusskolā.
Temats - verdzība, un vienā atkāpē
vēstures grāmatā bija teikts:
"Verdzība deva labumu melnajiem."
Es, mazā muļķīte, lēnprātīgi pacēlu roku un teicu:
"Es par verdzību esmu mācījusies ko citu."
Tas izšķīra manu likteni. Es kļuvu par nemiera cēlāju.
Es nezināju…
Jūs nezinājāt, ka nedrīkstat runāt patiesību.
Jā. Tieši tā.
Bet, kad Litlrokas skolu valde pieņēma šo lēmumu,
kā jūs kļuvāt par divām no deviņnieka?
Kirī kundzes dēļ es gribēju kļūt par ārsti.
Labs iemesls.
Jā. Es zināju: šeit laboratorijā vardi secē divi bērni.
Kamēr Danbāra skolā
desmit vai 12 bērni drūzmējas ap vienu nabaga vardīti.
Tāpēc izšķiroša bija tikšana pie iespējas.
Šķiet, saņēmu reģistrācijas kartīti 1. augustā.
Nekad neaizmirsīšu sava tēva sejas izteiksmi.
Viņam iepletās acis. Viņš teica: "Tātad tu grasies iet Centra skolā?"
Es atbildēju: "Jā."
Viņš bija dienējis Otrajā pasaules karā.
Viņš teica: "Zini, neviens nešķiro manus dolārus.
No nodokļu maksāšanas viedokļa nav balto vai melno dolāru.
Es palīdzu maksāt par Litlrokas Centra vidusskolu."
Mani vecāki lepojās.
Pirmajā dienā es gāju un satiku pārējos.
Redzēju, ka sanācis pūlis,
bet es nemaz nebaidījos.
-Un tu? -Nē.
-Man nebija baiļu. -Nekad nebijām ienīsti.
-No kā mēs baidīsimies? -Baidīsimies, jā.
Mēs gājām uz priekšu,
tad parādījās virsnieks, kurš teica:
"Lieciet bērniem iet mājās."
Iepriekšējā vakarā gubernators bija apsolījis izsaukt
Ārkanzasas Nacionālo gvardi, lai aizsargātu Litlrokas iedzīvotājus.
Es centos saprast, kas notiek.
Ieradusies gvarde, tai jāsargā iedzīvotāji.
Tieciet galā ar to pūli! Tā domā 14 gadus vecs bērns.
Beidzās ar to, ka mēs pagriezāmies un gājām prom.
Otrā pirmā skolas diena bija 23. septembris.
Torīt bijām iegājuši pa sāndurvīm.
Klase bija sētas pusē,
tāpēc es neredzēju, kas notiek skolas priekšā.
Pūlis kļuva lielāks.
Man bija ģeometrija, pie durvīm pienāca policists
un steigšus aizveda mūs laukā uz divām policijas mašīnām.
Viņi teica: "Pārsedziet galvu ar segu un neskatieties augšup."
Dzirdēju, ka viņš saka:
"Spied pedāli grīdā un neparko neapstājies."
Pat šodien jūtu to satraukumu.
Kad tiku mājās, daudzi jau bija zvanījuši.
Manai mātei teica, lai brauc turp
un ved Karlotu prom no skolas.
Manai mātei ir 96 gadi,
un sirmie mati, kas viņai ir tagad, parādījās 1957. gada 23. septembrī.
Tā bija mana briesmīgākā diena.
Tad prezidents Eizenhauers pajautāja:
"Kas notiek Litlrokā?"
Viņš saprata, ka viņam kaut kas jādara. Man piezvanīja tēvocis:
"Tu zini, kas ieradīsies Litlrokā tevis un tavu draugu dēļ?"
Labākie no labākajiem, 101. gaisa divīzija, Kliedzošie ērgļi,
kas bija kļuvuši slaveni Otrajā pasaules karā.
Un es jums teikšu, redzēt viņus…
Prezidents pavēlēja ASV karavīriem ieiet Litlrokā.
Viņi pavadīja nēģeru bērnus uz skolu un mājās,
nodrošināja pilnu aizsardzību no draudīgā pūļa.
-Mums it kā vajadzēja slēpties… -Jā.
-…skapī. -Pareizi.
Tieši to pūlis gribēja,
un viss naids un viss tas… Ka mēs teiksim:
-"Mēs tur neatgriezīsimies." -Nē.
Bet tāpēc, ka mēs atgriezāmies,
viņam vajadzēja rīkoties.
Jums tiešām vajadzēja noticēt sev
un būt drosmīgiem.
Jums bija jābūt gataviem pastāvēt par sevi.
-Tieši tā. -Un jūs par to samaksājāt.
Vispirms es iekūlos nepatikšanās,
jo jautāju par verdzību.
No šīs slavas vairs vaļā netiku.
Katru dienu meitenes sekoja,
mina uz papēžiem, apspļaudīja, teica: "Tu esi neglīta. Tu smirdi. Tu esi meln…"
Ziniet, kā parasti.
Gāju iekšā savā klasē,
un man ar kaut ko iesita pa galvu.
Pacēlu, un tā bija soma
ar sešciparu šifratslēgu.
Tā nu es to pacēlu,
nometu uz grīdas un teicu: "Lieciet mani mierā, baltās salašņas."
Audzinātājs to dzirdēja.
Un man teica: "Tev jāiet prom." Tāpēc mani izslēdza.
Apspļaudīšana, grūšana lejā pa kāpnēm turpinājās,
bet es zināju, ka esmu tikpat gudra kā visi.
Tas man tiešām palīdzēja to visu izturēt.
Jūs izbridāt šo haosu un beidzāt kā teicamnieki.
Nu, jā.
Es gribu, lai jaunieši saprot, ka trakie jāliek mierā.
-Tā ir. Jā. -Tāpēc, ka viņi novērš uzmanību.
-Viņi grib kaitēt. -Un novērst uzmanību.
-Viņi grib kaitēt. -Grib kaitēt.
-Tāpēc ej tikai uz priekšu. -Pareizi.
Kas tikai šajos gaiteņos nenotika.
Mēs vienmēr nēsājām līdzi grāmatas,
un mēs nēsājām tās līdzi, jo, ja atstātu skapīšos,
tos uzlauztu.
Un tikai nenomet grāmatas zemē.
Ja grāmatas nokrita zemē,
-kamēr cēli… -Galva ir neaizsargāta.
-…dabūji spērienu pa dibenu. -Jā.
Mamma teica: "Tu vari palikt mājās."
Es atbildēju: "Nē, man jāredz, ko viņi šodien ar mani izdarīs"
Vai jūs joprojām uzmanīgi staigājat pa gaiteņiem?
-Jūtaties droši? -Es uzmanos. Pat ļoti.
-Tā dēļ, kas notika šajā gaitenī. -Jā.
Un es arī uzmanos, kas nāk uz manu pusi.
Un, es jums teikšu,
daudziem, kas auguši Džima Krova dienvidos
-ir šādas antenas. -Jā.
Mēs saprotam visu par baltajiem.
-Bet tas… Ne otrādi. -Taisnība.
-Esmu balto kultūras maģistre. -Labi. Pareizi.
Kaut baltajiem būtu vidējā izglītība par melno kultūru.
Neko vairāk.
Es saku jauniešiem: "Bērni var panākt, ka prezidenti rīkojas."
Jums ir balss.
Jūs varat piespiest varas pārstāvjus darīt to,
-ko viņi varētu gribēt vai negribēt darīt. -Nedarīt.
Parasti cilvēki var darīt neparastas lietas.
Ļoti neparastas lietas.
Te ir mūsu baznīca,
-Pirmā apvienotā metodistu baznīca. -Jā.
-Tur pavadīts daudz laika. Mēs arī… -Katru svētdienu.
Atceros, ka piedzīvoju lielu kaunu, laikam Mātes dienā,
bija tas brīdis, kad runā bērni…
-Bērnu brīdis, jā. -Un…
Mums jautāja, ko gribam uzdāvināt mammām Mātes dienā,
es teicu - dzīvības apdrošināšanu.
Domāju, ka tas nozīmē, ka tu dzīvosi mūžīgi.
Visa…
Visa draudze nodomāja:
"Viņa grib dāvināt mammai dzīvības apdrošināšanu?"
Atceros, ka man bija milzīgs kauns.
Mani tas ļoti aizkustināja. Man tas ļoti patika.
Tas tiešām atgādina daudz mīļu atmiņu, vai ne?
Apžēliņ, tik daudz mīļu atmiņu.
Zini, man bērnībā te patika,
bet bērnība Ārkanzasā ne vienmēr bija viegla Simonai,
kuru tu, mamma, iespējams, nepazini, pirms sākām gatavoties braucienam
uz Litlroku.
Bet es pazinu tāpēc, ka esmu skatījusies Rupolas transvestītu cīņas.
Mani sauc Simona
RUPOLAS TRANSVESTĪTU CĪŅAS 13 SEZONA
Es tēmēju uz troni Sadot pa tauri, esmu Ārkanzasā dzimusi
Pirms kļuva par Simonu,
viņa bija Redžijs Gevins, dzimis un audzis Konvejā Ārkanzasā,
kas ir diezgan tuvu Litlrokai,
un patiesi atklāja sevi tikai tad, kad atklāja transvestītismu.
Amerikas nākamā transvestītisma superzvaigzne ir…
Ļoti priecājos, kad viņa uzvarēja Cīņu 13. sezonā.
Simona!
Es vienmēr nekaunīgi atbalstu ārkanzasiešus.
Tagad Simona dzīvo Losandželosā,
bet nedēļas nogalē atgriezusies Litlrokā.
Šovakar viņa rīko ballīti ar saviem Ārkanzasas draugiem.
Un mēs esam iekļautas viesu sarakstā.
Re, kur viņa ir.
Es uzaugu Konvejā, vienā no mazākajām pilsētām…
SIMONA TRANSVESTĪTS
…un viens no drosmīgākajiem gājieniem bija ierašanās izlaidumā sievietes drēbēs.
Kamēr augu, es savā ādā nejutos ne labi, ne droši,
bet zināju - ja spēšu tur ieiet ar augstu paceltu galvu, tad spēšu visu.
Tā bija pirmā reize, kad izgāju sabiedrībā pārģērbusies.
Visdūšīgākā ārkanzasiete transvestītu pasaulē.
Kad pārcēlos uz Litlroku, lai studētu,
sapratu, ka pievērsīšos transvestītismam.
Tad es sastapu savu ģimeni, House of Avalon.
Tā ir kvīru mākslinieku kopa, kas grib izklaidēties
un padarīt pasauli drošāku visiem
ar mākslu, fotogrāfiju, pārģērbšanos, video…
Krāsu kastē ir visas krāsas.
Re, kāja laukā un viens labais plecs.
-Laba vistas kājiņa un labs plecs. -Un labs plecs.
House of Avalon tiešām ļāva man
kļūt par to, par ko vēlējos kļūt, un izpētīt transvestītismu un Simonu.
ŠOVAKAR HOUSE OF AVALON RĪKO
BALLI IZLAIDUMA TEMATIKĀ TUVĀKAJIEM DRAUGIEM UN RADIEM
-Šis būs mans pirmais izlaidums. -Ko?
-Paskatieties! -Mīlīgi.
Tu piedzersies un paliksi stāvoklī.
AVALON IZLAIDUMS
Laipni lūdzu Avalon izlaidumā!
Jā!
Sveiki!
Ak dievs.
Lieliska ierašanās. Burvīgi.
Ziniet, man jūs vajag reizi nedēļā.
Vienmēr esam gatavi ballēties.
Kolosāls pasākums, ko apmeklēt Litlrokas rietumos.
Citādi nekā jūsu izlaidumā?
Tas bija tik sen.
House of Avalon… kā Avalonas migla.
Ļoti, ļoti sen.
Es atceros tavu izlaidumu.
-Kur tev bija izlaidums? -Uz kuģa.
Tiešām?
Spīguļu nebija, bet žēl, ka tā.
Šī ir daudz krāšņāka nekā mana izlaiduma kleita.
Labi, man tagad vajag ne tik eleganti
-pārlikt savas kājas. -Tikt pāri?
Man bija jādara tāpat.
-Jā, tev kājas aug no kakla. -Jā.
REDŽAINA PRAISA SIMONAS MAMMA
Tu biji bērns, kas auga Konvejā.
Mamma, kā jūs jutāties?
Es biju ļoti gādīga. Es viņu uzmanīju.
-Kā vanags. -Vai tu to juti, kad biji bērns?
Jā. Es zināju, kas ies un kas neies cauri.
Es biju gādīgā mamma,
man nebūtu svarīgi, viņš ir gejs, heteroseksuāls vai lillā.
Tam nebūtu nozīmes.
Kādā vecumā tevi sāka apcelt?
Pirmajā klasē. Nekad neaizmirsīšu.
Viena no pirmajām skolas dienām, es ļoti priecājos.
Iekāpu autobusā, apsēdos savā parastajā vietā.
Un viens no "draugiem"… Es runāju, žestikulēju.
Viņš teica: "Ak dievs, kāpēc tu esi tik sasodīti gejisks?"
-To tev teica pirmklasnieks? -Pirmklasnieks.
Pat nezināju, ko tas nozīmē.
-Tu domāji par pašnāvību, vai ne? -Es… Jā.
-Deviņu gadu vecumā? -Jā, deviņu.
Vai nav sviests? Bet…
Jūs zināt, ka tagad ir bērni, kas atņem sev dzīvību.
-Pašnāvnieki. -Tieši tagad.
Viendien tu pārnāci mājās, un es teicu: "Viss man pietiek."
Es ļoti noskaitos uz viņu un teicu:
"Tev nekad vairs nav tā jājūtas.
Jo, ja tevi neaizstāvēs neviens cits, tad to darīšu es."
Lai dievs jūs svētī.
Lai tur vai kas.
Un kad tu atklāji transvestītismu?
Man bija kādi 16 gadi,
un es skatījos Rupolas transvestītu cīņas.
Nodomāju: "Var uzlikt parūku, grimu, pārģērbties
un darīt visu, ko grib?
Esmu gatava. Aiziet!"
Tas piešķīla dzirksteli.
-Jā. -Tātad tas,
-ko tu redzēji Rupolā. -Jā. Rupolā.
Vai nav kolosāli,
-ka tu piedalījies tajā šovā? -Ir.
-Un tu uzvarēji. -Es uzvarēju.
-Neticami. -Te ir kronis.
Nevar redzēt, bet tas te ir.
Tātad tev ir 16, tu skaties šovu un domā: "Es tā varētu."
Jā. Es varu pārģērbties.
Es stāstīju draugiem, ka to darīšu.
Viņi jautāja: "Tad tu iesi uz izlaidumu pārģērbies?"
-Un es domāju… -Domāji: "Vai es to varu?"
"Varu iet uz izlaidumu pārģērbies?" Un tad: "Ziniet ko? Jā, varu."
Ierados viena.
Direktora vietnieks tāds:
"Kas tā tāda? Neredzēta audzēkne."
Skolotājs Linns: "Tas ir Redžijs.
Nezinājāt, ka viņš būs pārģērbies? Nāc iekšā, Redžij.
Ja kāds tev kaut ko teiks, pasaki man."
-Ak kungs. -To gan es negaidīju.
Es teicu: "Ejam!"
Vai nav interesanti?
Mēs baidāmies par savu bērnu,
-ja bērns ir citāds. -Jā.
Bet, ja bērns ir citāds un viņam neļauj
-būt tādam, kādam viņam lemts būt… -Pareizi.
-Absolūti. Tas ir gandrīz sliktāk. -…tad tas ir vēl sliktāk.
Un pēkšņi cilvēks saprot:
"Lielākā dāvana, ko mans bērns varētu saņemt,
ir būt tādam, kādam viņam lemts būt."
-Tā notika tavā dzīvē. -Absolūti.
Jā. Transvestītisms man palīdzēja atrast balsi.
Palīdzēja iegūt pašapziņu par to, kas esmu, kad nepārģērbjos.
Diez vai es būtu izturējusi, ja nebūtu Simonas.
Ja man nebūtu sevis. Tagad varu to pateikt.
Ja man nebūtu sevis. Tas burtiski izglāba dzīvību.
Labi, dīvas, sākam izlaidumu!
-Laiks? -Laiks?
Liksim viņu šovakar pie darba.
Ārkanzasas lepnums Simona!
ŅUJORKA
Kolosāls brauciens.
Īpaši šajā gadalaikā, tik skaisti.
Uznāca nostalģija. Man tiešām patika atgriezties.
Īpaša vieta mūsu ģimenei.
Jā.
Paldies, ka izvadāji mani, mīļā.
Paldies, ka uzticēji man braukšanu.
Lai gan atzīšos, ka nebūtu ļāvusi tev vadāt sevi.
-Jā. -Bija lieliski.
Tik aizkustinoši, ka dzirdējām
tik apbrīnojamu sieviešu stāstus.
Visas sarunu biedres atstāja telpu.
Vai tā būtu fiziska, vai psiholoģiska telpa.
Lēciens no ērtā un zināmā
nezināmajā un faktiski bīstamajā.
Cilvēki, kas visi lēkuši nezināmajā.
-Ne tikai sevis dēļ. -Tieši tā.
Arī savu bērnu dēļ,
savu kopienu dēļ tādā veidā, kas man šķiet neticami drosmīgs,
un tas nenoliedzami ir iedvesmojoši.
Tulkojusi Dace Andžāne