Išties nekantrauju sugrįžti į Arkanzasą.
Nusipirkau kelias knygas.
„101 patiekalas, kurį privalai paragauti Arkanzase“.
- Pirmas paminėtas restoranas… - Sakyk.
…yra „AQ Chicken House“.
O vargeli,
aš daug kartų valgiau vištienos „AQ Chicken House“.
Citrininiai pipirai, prieskoniai, tešla -
skrudinta vištiena.
Neįtikėtina.
Pabandysime surasti tau jos.
Vaikystėje man ten labai patiko.
Turiu labai daug nuostabių vaikystės prisiminimų iš Litl Roko.
Kai pradėjau susitikinėti su tavo tėčiu,
jis iš pat pradžių pasakė „Grįšiu namo į Arkanzasą“.
Pamaniau, kad man reikia pamatyti, kaip atrodo Arkanzasas.
Pasiryžau rizikuoti ir klausyti širdies.
Manau, Arkanzasas tikrai buvo svarbus posūkis mano gyvenime.
Tu ten gimei.
Tai, žinoma, buvo svarbiausias
ten man nutikęs įvykis.
Susimąsčiau,
kaip vieta, kurioje esi, formuoja tave, meta tau iššūkius.
Tai, kad grįžtame į Arkanzasą, išties padeda mums išsiaiškinti,
kai kuriuos klausimus apie smarkumą, kas tai išties yra.
Kaip priimame sunkius sprendimus?
Kaip kartais nusprendi rizikuoti
nežinodama, kur tave nuves toks sprendimas.
Labai nekantrauju sugrįžti.
Aš irgi.
Nežinau, ar tau dar ten kas tilps.
Pasiruošk nustebti. Jis labai išsiplečia.
O taip, vietos sočiai.
- Ar man atsisėsti ant tavo lagamino? - Nereikia… Jis labai…
- Tu labai… - Patikimas!
- …ištikima šiam lagaminui. - Ištikima.
- Gerai. - Dievulėliau. Gerai.
Gerai! Baigta! Keliaukim į Arkanzasą.
Pirmyn.
Nesitikėjau to. Pasakiau „Varom“.
Turiu magistro laipsnį apie baltuosius.
Tegul baltieji turi vidurinį išsilavinimą apie juoduosius. Tik tiek.
SMARKIOS MOTERYS RIZIKUOJA
NIUJORKAS
Kita stotelė - Litl Rokas.
ARKANZASAS LITL ROKAS
- Štai. - Čia ne pavarų svirtis, tiesa?
Ne, čia mikrofonas.
„Reikalinga techninė apžiūra. Apsilankykite pas pardavėją.“
Bus labai smagu.
Išties nekantrauju vėl grįžti į Fajetvilį.
Pirmiausia atsikrausčiau čia…
FAJETVILIS
…kai atvykau į Arkanzasą.
Man labai patiko, mokiau teisės.
Važiuosime prie namo, kur mes susituokėme.
Dabar namas yra muziejus…
FAJETVILIS ARKANZASAS
…dėl to, turiu pripažinti, jaučiuosi labai sena.
Neįsivaizduoju, kas geriau mums aprodytų, jei ne Ana Henri.
Ji buvo viena mano pirmųjų draugių,
kai atsikėliau į Fajetvilį Arkanzase.
KLINTONŲ NAMAS MUZIEJUS
Ana!
ANA HENRI PEDAGOGĖ, AKTYVISTĖ
Sveika sugrįžusi namo! Ir Čelsė.
Labas, Ana.
- Čia viskas prasidėjo, brangute. - Žinau. Nesu čia buvusi.
- Tau labai patiks. - Nesu čia buvusi.
- Varge, čia tavo vestuvinė suknelė? - Ne, ji niekad čia nebuvo!
Ne, kol neįėjau, nežinojau, kad ji čia.
Na, pirkau ją iš „Dillard's“ už 53 dolerius.
Nes mama sakė, kad turi nusipirkti vestuvinę suknelę.
Ir ji ėjo su manimi į „Dillard's“ penktadienio vakarą
- prieš vestuves. - Truputį skiriasi nuo tavo, Čelse.
Taip.
- Susituokėme va čia. - Va čia.
Čia buvo mūsų svetainė.
KVIESKITE NAUJĄ KOMANDĄ
- Klintonas balotiravosi į kongresą. - Čia 1974 m.
Pamenu šitą žvaigždę.
Koks čia kaklaraištis?
Tuomet vyrai ryšėdavo tokius kaklaraiščius.
Jis tėčio ar ne?
- Gali būti. - Argi ne juokinga?
- Gerai, dabar virtuvė. - Taip.
- Ar taip pat atrodo, mama? - Visiškai taip pat.
- Tamsi morkinė. - Rasti…
- Man tiesiog patinka. Ji nuotaikinga. - Tikrai pasakiška.
Kodėl čia greitai paruošiamas maistas iš „Swanson“…
- Nes tai buvo svarbu. - Jie buvo gaminami Fajetvilyje.
Pamenu, vaikystėje valgydavau „Swanson“ vištienos pyragus.
Tiesiog pasimečiau,
kokia jų svarba šalia mano tėvų.
- Nes jie nelabai gamino. - Gerai. Dėl to paklausiau.
Dažnai valgydavom vištienos pyragus.
Ką čia turime? Kelias nuotraukas?
Argi ne nuostabi nuotrauka?
- Nemanau, kad esu ją mačius. - Tie akiniai.
- Kaip 1970-1979 m. veidas, mama. - Ji visad…
O vargeli.
- Noriu papasakoti, 1974 m… - Taip, ponia.
Daug girdėjome apie ją.
Tavo tėtis pasakodavo, kad jis myli tokią moterį
ir padarytų bet ką, kad galėtų ją vesti,
bet tiesiog nežinojo, ar ji tekėtų už jo.
Visi norėjome susipažint su ja.
Teisės mokykla rengė sutiktuves,
kadangi buvau advokatė, galėjau ateiti.
Nužygiavau ten ir pamačiau ją su šukuosena „pažas“, su kostiumėliu.
Paspaudėme rankas ir nuo tada tapome draugėmis.
- Tikrai taip. - Aš iškart…
- Jau beveik 50 m. - Sakau. Buvo puiku.
Ana mielai suruošė mums vestuves.
Kai kur susimoviau.
- Nepasamdžiau fotografo. - Vargeli.
Šiais laikais, jei nėra nuotraukų, vadinasi,
nieko neįvyko.
- Bet per daug nesureikšminom to. - Nesureikšminom.
Jei ji nesuko galvos dėl vestuvinės suknelės,
tai tikrai nesuko galvos dėl fotografo.
- Mados mums niekad nebuvo galvoj. - Nebuvo!
Tai tikrai nebuvo mano stiprybė. Tiek galiu pasakyt.
Man atsikelti į Fajetvilį buvo rizikinga.
Daug žmonių manė, kad pamišau.
Vykdama iš tokio didmiesčio kaip Čikaga turbūt jauteis
- kaip „Green Acres“ seriale. - Kaip kaimelyje.
Jis mažas, bet labai svetingas,
o žmonės labai įdomūs, gerai leidome laiką.
Visiems sakau, kad man labai patiko gyventi Fajetvilyje.
- Na, tai… - Aha.
- Čia susituokėme. - Teisingai.
- Visa kita - gerai žinoma. - Sakiau Čelsei…
Ši vieta turėjo man labai daug įtakos.
Čia atradau nuostabius namus.
Ir ne tik aš.
Mes pakeliui į „Canopy“ -
organizaciją, kuri padeda pabėgėliams įsikurti Arkanzase.
Dabar „Canopy“ prisideda prie nacionalinių pastangų
įkurdinti virš 75 000 afganistaniečių, kurie turėjo palikti savo namus,
kai 2021 m. vasarą į valdžią vėl grįžo Talibanas.
VISI LAUKIAMI
- Sveiki. Kaip jūs? Labai… - Valstybės sekretore Klinton. Aš Džoana.
- Labas, Čelse. Malonu jus matyti. - Ačiū. Dovanokit, rankos šaltos.
Noriu parodyti jums šiltą „Canopy“ pasveikinimą
- Fajetvilyje. - Džiaugiuos.
DŽOANA KRAUS „CANOPY“ GENERALINĖ DIREKTORĖ, ARKANZASAS
- Kita šeima atvyksta trečiadienį. - Juokaujat.
Iškart ėmėmės viską ruošti,
nes norime, kad juos pasitiktų šilti paruošti namai.
Praėjusį mėnesį pasitikome
56 žmones iš 13 šeimų…
- Kaip puiku. - …o tai neįtikėtina.
O kiek žmonių čia gyvens?
Čia gyvens penkių narių šeima.
Tai varginantis laikotarpis visoms atvykusioms šeimoms.
Bet mes sugebėjome suteikti jiems saugią, ramią vietą.
- Norite padėti surinkti lovą? - Labai norėčiau.
Taigi čia „Canopy“ darbo linksmybių dalis,
nes žmonės suaukoja mums daiktų.
Tad turime maišą varžtų
- ir ši lova… - Maišą varžtų?
Tad sustojame ir aiškinamės.
Gerai.
Čelse, palaikyk šitą.
- Šitas turi būt… - Čia.
- Šitaip, mama. - Čia. Taip.
Tai ją paaukojo?
- Paaukojo. Tad kartais… - Turim pakankamai varžtų?
- Čia turime truputį trumpų varžtų. - Bus įdomu.
- Mama, čia mums reikia trumpesnio. - Aiškutis.
- Gerai. Jo vieta čia. - Aha.
Žinote, kiek lovelių esu sudėjusi?
- Aha. - Štai taip.
Nenoriu, kad kas atsigultų, o lova sugriūtų.
Dažniausiai jiems patinka šokt į lovą, kai ją pamato.
- Tad norime būti tikros, kad ji tvirta. - O ne! Dabar baisu.
Gerai, pažiūrėkim, ar…
Reikia visų pastangų.
Tikrai. Be abejo.
Dar vieno čia.
- Štai taip. - Puiku.
- Atrodo pakankamai tvirtai. - Aha. Manau, gerai.
Surinkome ją.
- Tinka! Gerai. - Aha.
Puiku.
- Reikia dirbti toliau. - Taip!
- Turim daug darbo. - Gerai!
- Tualetinis popierius. - Ačiū.
Na, šitas nukrito. Pakelsime?
Mūsų dušo užuolaida nukrito.
- Aha. - Aha, nežinau.
- Ji tikrai… - O ne.
Mama, mums reikia trupučio…
Nėra, kur jį įstatyti.
- Manau, reikia pusžiedžių laikiklių. - Aha.
Labai lengvai nukris, bet bent gražiai atrodys.
Pakabinome.
„AR ŽINAI, KAIP AŠ TAVE MYLIU“
- Viena mėgstamiausių knygų. - Nekantraujam. Paruošta.
Kai sutaisysim dušo užuolaidą.
Taip, kai sutaisysim.
Tiek nedaug trūko.
Kaip šaunu. Man labai patinka.
DŽIAUGIAMĖS, KAD JŪS ČIA.
Neįsivaizduoju, kiek drąsos reikia, kad paliktum namus.
Paliktum viską, kas tau buvo artima.
Turime progą susipažinti su šeima iš Kabulo.
Jie į Arkanzasą atvyko vos prieš kelias savaites.
BENTONVILIS ARKANZASAS
Mama, tu daug mėnesių bandei padėti evakuoti afganistaniečius,
ypač afganistanietes moteris ir jų šeimas.
Tai tarsi sugrįžimas į rato pradžią, kad susitiksiu su šeima,
kuriai padeda įsikurti „Canopy“.
Tiesiog džiaugiuos, kad turiu galimybę…
AKELA - BASIRA
…pasveikinti jus atvykus į Arkanzasą, į Ameriką.
- Labai ačiū. - O taip.
Kiek laiko esate čia?
Esame čia apie tris savaites.
Tris savaites.
Iš pradžių, kai atvykome į Arkanzasą,
prie kiekvienų durų buvo moliūgų.
Mano mama vis klausė
„Basira, kodėl jie čia laiko moliūgus?“
Kažkurią dieną
vaikai vilkėjo įvairiais kostiumais.
Tuomet supratome, kad tai kultūros ir tradicijos dalis.
Tad gal kitais metais.
Kitąmet. Neabejoju, kad jūsų sūnus norės vilkėti kostiumu.
Taip.
Jūs išties parodėte neįtikėtiną drąsą,
kurią daug afganistaniečių teko rodyti.
2021 M. RUGPJŪČIO 15 D.
Šiandien Talibano pajėgos įžengė į Afganistano sostinės Kabulo centrą.
Tai greito veržimosi kulminacija,
jie perėmė kontrolę po to, kai beveik prieš du dešimtmečius
buvo išstumti iš valdžios.
Sąlygos Afganistane
per pastaruosius 20 m. nebuvo tobulos,
bet žmonės buvo laimingi,
nes turėjo esmines teises,
pavyzdžiui, moterys galėjo lankyti mokyklą, universitetą,
būti aktyvia visuomenės dalimi.
Ar dabar mokėtės?
Aš baigiau teisę
Kabulo universitete.
Teisę ir politologiją.
O jūs mokėtės?
Studijavau universitete.
Kai studijavau Kabule,
visad sakiau, kad noriu būti gydytoja.
Jūs netekote ne tik savo dabarties, bet ir savo ateities.
Netekote to, kas jums atrodė įmanoma.
Kai pasikeitė režimas ir atėjo Talibanas,
galiu sakyti, Afganistane
nutiko katastrofa.
Viskas vyko labai greitai.
Turėjote per kelias valandas priimti sprendimą, pakeisiantį jūsų gyvenimą.
Prie oro uosto vartų skubėjo tūkstančiai žmonių,
kai kurie jų žuvo, nes minia buvo labai didelė.
Kai kurie mūsų šeimos nariai nenorėjo vykti į oro uostą.
Bet mes išėjome iš namų
2.00 val. nakties.
Pasiimti galėjome tik kuprinę.
KABULAS 2021 M. RUGPJŪČIO 24 D.
Afganistano oro uostas turi daug vartų.
Pasiekėme „Abbey“ vartus.
Paskui praėjus dviem dienoms
ten, prie tų vartų, buvo savižudžio sprogdintojo ataka.
Buvo pavojinga, rizikavome,
bet praėjome pro tuos vartus.
- Jums visiems pavyko kartu išvykti? - Taip.
Labai nenorėjome atvykti kaip pabėgėliai,
bet turėjome priimti tą sprendimą.
O kaip jūsų sūnus? Kaip jis prisitaikė naujoje vietoje?
Kaip nauji žmonės, nauji namai?
Pirmas dienas buvo sunku,
nes jaustis benamiu
sunku net vaikučiui.
Tad kai jis suprato, kad turi namą,
labai apsidžiaugė.
Žino, kad turime namus,
ramų miestą, kad jis gali saugiai žaisti.
Dabar jis susiranda draugų.
Čia buvo mano kitas klausimas. Ar jis susirado draugų?
Taip, jis draugauja
su kai kuriais mano kaimynais ir remiamomis šeimomis.
Dabar jam Arkanzase gerai.
Linkime jums viso ko geriausio.
Linkime gražios jūsų pirmosios Padėkos dienos čia.
Taip, ačiū.
Tad gražios Padėkos dienos.
Ačiū, mama.
Aš galiu paimti.
Ne. Išsiplausiu. Jūs mus pavaišinote. Ačiū.
- Ponia valstybės sekretore? - Taip?
Kai pirmą dieną atvykstate į afganistaniečių namus,
indų neplaunate.
Plaunate indus, kai atvykstate antrą dieną.
Mes plauname indus savo…
Gerai? Aha, pirmąją dieną neplaunat.
Labai svarbu aplankyti vietas iš savo praeities.
Ir kurgi geriau apie tai pagalvoti, jei ne Litl Roke?
LITL ROKAS ARKANZASAS
Čia „Rally's“. Pamenu jų garbanotas bulvytes.
Jos labai skanios. Įdomu, ar dar tokios pačios.
Pamenu, kaip eidavau į žaidimų aikštelę
prie „War Memorial“ stadiono. Ten buvo…
- Ir zoologijos sodas. - Dievinau zoologijos sodą.
Dievinai jį. Jie tavo vardu pavadino šimpanzę.
Ne, nepavadino.
Ne šimpanzę. Tai buvo orangutangė.
- Orangutangė? - Gimusi 1975 m.
Maniau, mane pavadinot jos vardu.
- Aš taip nedaryčiau. - Na, ji atrodė gan miela.
Buvome čia per 1996 m. rinkimus.
Aš su keliomis draugėmis buvau prekybos centre
ir norėjau prasidurti ausis.
Man buvo 16 m., paskambinau tau,
pasakei, kad nenori, jog priimčiau sprendimus apimta euforijos.
Negalėjau patikėti, kad neleidi,
nes 16 m. nuo 12 m. skiria ketveri metai,
o žadėjai leist, kai būsiu 12 m.
Visų pirma, nepamenu, kad sakiau, kai būsi 12 m.
- Manau, sakiau 20 arba 30. Nesakiau 12. - Tikrai ne.
- Ne, atsiprašau, niekad taip nesakiau. - Aš… Sakei.
Bet kai buvau maža.
Pasakiau Šarlotei, kad kartu su ja prasiversiu ausis.
Vargeli. Pasikalbėsim, kai jai sueis 16 m. ir ji paskambins tau iš prekybos centro.
Pasakiau jai, kad galės, kai jai sueis 12 m.
Gerai. Vargšė mano anūkė.
- Gerai. - Nepražūsim.
Štai Centrinė vidurinė mokykla, kur būtum mokiusis,
- jei būtume likę Litl Roke. - Aha.
Koks didingas pastatas,
o dėl istorijos
- jis net dar svarbesnis ir ypatingesnis. - Svarbesnis.
LITL ROKO CENTRINĖ VIDURINĖ MOKYKLA
Kai žvelgiu į Centrinę vidurinę mokyklą,
pagalvoju apie bylą „Braunas prieš Švietimo tarybą“…
1954 M.
…kurioje teigta, jog valstybinės Amerikos mokyklos turėtų būti bendros.
Kad mokyklos, kurias lankė juodaodžiai…
AUKŠČIAUSIASIS TEISMAS UŽDRAUDŽIA SEGREGACIJĄ VALSTYBINĖSE MOKYKLOSE
…buvo visiškai nepalyginamos,
tuo labiau lygiavertės, su mokyklomis, kurias lankė baltieji.
1957 M. LITL ROKO CENTRINĖJE VIDURINĖJE MOKYKLOJE
MOKĖSI VIEN BALTAODŽIAI MOKINIAI
1957 m. Litl Roko mokyklos taryba pasakė
„Integruosime mokyklas“.
Devyni drąsūs jaunuoliai ir jaunuolės
buvo pirmieji juodaodžiai mokiniai, mokęsi šioje nuostabioje mokykloje.
Akivaizdu, reikėjo visiems padaryti tą patį,
bet daug šalies vietovių nieko nebuvo daroma.
Sunku net pagalvoti, kad devynių mokinių
atėjimas į beveik 2 000 mokinių masę,
buvo laikoma integracija.
Kokį spaudimą jautė tie devyni mokiniai.
Vaikystėje Čikagoje,
ar supratai, kas dedasi
- Litl Roke? - Žinoma.
Gyvenau vien tik baltųjų Čikagos priemiestyje,
mokiausi puikiose valstybinėse mokyklose.
Mano tėvas kas vakarą žiūrėdavo žinias,
staiga man į atmintį įsirėžė atvaizdas ekrane,
kai rodė drąsius jaunus juodaodžius mokinius - Litl Roko devynetuką.
Einančius pro minią, kuri šaukė ir spjaudė ant jų.
- Neapykantos kupiną minią. - Spjaudė ant jų.
Ant vaikų, kurie buvo vyresni už mane penkeriais-septyneriais metais.
Kaip ir privertė mane geriau suprasti, kas vyksta
už mano pačios bendruomenės ribų.
Didingas kelias ne visada yra nuoseklus.
Mačiau, kas čia vyko 1957 m.
Tai neprivertė manęs nemėgti savo šalies.
Tai privertė mane žavėtis jaunais žmonėmis, kurie bandė
priversti mūsų šalį pasiekti aukščiausius idealus.
Man didelė garbė,
kad kalbėsime su Karlota ir Minidžin,
kurios buvo Litl Roko devynetuko mokinės, apie jų asmenines patirtis.
- O vargeli! Karla. - Sveiki.
- Gera jus matyti. - Gera vėl jus matyti, drauguže.
Ir jus malonu matyti.
- O vargeli. Kokia dovana. - Kaip taip?
Taip, tai nuostabu.
Tad mes daug kalbėjome, ką reiškia būti smarkiam.
KARLOTA VOLS LANIER LITL ROKO DEVYNETUKO MOKINĖ
Jūsų atveju tai reiškia, kad nusipelnėte geriausio išsilavinimo…
MINIDŽIN BRAUN-TRIKI LITL ROKO DEVYNETUKO MOKINĖ
…ir turite drąsos kovoti, kad liktumėte Centrinėje mokykloje.
Galvojau apie tai, kaip augau Džimo Krau pietuose.
Mane mokė, kad esu graži.
Mane mokė, kad aš protinga…
- Ir tai tiesa. - …ir talentinga.
Aš Minidžin Braun.
Esu dėkinga daugybei žmonių,
kurie buvo su mumis išvien, uoliai stengėsi padėti su mūsų sunkumais.
Mūsų šeimos nenorėjo, kad su mumis blogai elgtųsi.
Mes verčiau eidavome, nei važiuodavome autobusu.
Kad jūsų nenusiųstų į autobuso galą,
- kad išvengtumėt to? - Daug vaikščiojome.
Tampa natūralu, kad priešiniesi.
- Būtent. - Kad būtume saugūs.
Mama sakydavo „Ateis pokyčiai.
Turi būti pasiruošusi eiti pro duris,
nesvarbu, ar jos plačiai atvertos, ar tematai mažą plyšelį.
O kad tai padarytum, turi gauti geriausią išsilavinimą.“
Tad apie išsilavinimą girdėdavau nuo kūdikystės.
Buvau istorijos pamokoje Centrinėje mokykloje.
Priėjome vergovės temą, buvo viena pastraipa
istorijos vadovėly, kur rašė
„Vergovė juodaodžiams buvo gerai“.
O aš, būdama kvaila, romiai pakėliau ranką ir pasakiau
„Aš ne šito išmokau apie vergovę“.
Na, tai buvo pirmasis susitikimas su lemtimi. Tapau problematiška.
Nežinojau, kas…
Nežinojote, kad negalite kalbėti tiesos.
Aha. Be abejo.
Bet kai Litl Roko mokyklos taryba priėmė tą sprendimą,
kaip judvi
patekote į devynetuką?
Na, norėjau būti gydytoja dėl ponios Kiuri.
Gera priežastis.
Aha. Žinojau, kad čia laboratorijoje du vaikai
skrodė varlę.
Tuo tarpu Dunbar mokykloje
dešimt ar 12 vaikų sustoję apie vargšę varlytę bandė skrosti ją.
Tad man tai reiškė turėti galimybę.
Regis, rugpjūčio 1-ąją gavau registracijos kortelę.
Niekad nepamiršiu savo tėvo veido išraiškos.
Jo akys išsiplėtė.
„Tai planuoji lankyti Centrinę mokyklą?“
Atsakiau, kad taip.
Jis kariavo Antrajame pasauliniame kare.
Jis tarė „Žinai, niekas neima mano dolerių ir neatskiria jų.
Nėra nei baltųjų, nei juodųjų dolerių, kai kalbame apie mokesčius.
Aš prisidedu mokėdamas už Litl Roko Centrinę vidurinę mokyklą.“
Mano tėvai didžiavosi.
Pirmoji diena. Prieinu prie kitų, susipažįstu.
Na, mačiau ten tą minią,
bet visai nebijojau.
- Tu bijojai? - Ne.
- Visai nebijojau. - Nebuvom patyrę neapykantos.
- Ko mums bijoti? - Bijoti, aha.
Ėmėme eiti,
tuomet prieina toks karininkas ir sako
„Apsukite šiuos vaikus ir eikite namo“.
Vakarykštės dienos išvakarėse gubernatorius sakė sukviesiąs
Arkanzaso nacionalinę gvardiją apginti Litl Roko gyventojus.
Bandžiau suprasti, kas čia darosi.
Čia yra sargybiniai, skirti gyventojų apsaugai.
Sutvarkykite tą minią. Taip galvojo ši keturiolikmetė.
Mums teko apsisukti ir išeiti.
Kita pirmoji diena buvo rugsėjo 23-ioji.
Tą rytą įėjome pro šonines duris.
Klasė buvo už nugaros,
tad nemačiau, kas dėjosi priekyje.
Minia didėjo.
Buvau geometrijos pamokoje, kai pro duris įėjo policininkas
ir skubiai nuvedė mus į dvi policijos mašinas.
Pasakė „Užsiklokite apklotais ir nežvilgčiokite.“
Išgirdau jį sakant
„Spausk greičio pedalą ir nieku gyvu nesustok“.
Net ir šiandien dar jaučiu tą adrenalino antplūdį.
Man grįžus namo, vis skambėjo telefonas.
Žmonės sakė mano motinai eiti
pasiimti Karlotos iš tos mokyklos.
Mano mamai 96 m.,
o jos plaukai žilti pradėjo nuo 1957 m. rugsėjo 23 d.
Tai man buvo baisiausia diena.
Tuomet prezidentas Eizenhaueris paklausė
„Kas dedasi Litl Roke?“
Jis žinojo, kad turi ką nors daryti. Mano dėdė paskambino ir paklausė manęs
„Ar žinai, kas dėl tavęs ir tavo draugų atvyksta į Litl Roką?“
Šalies geriausieji, 101-oji oro desanto divizija, „Screaming Eagles“,
kurie užsitarnavo savo vardą Antrajame pasauliniame kare.
Pasakysiu jums, pamatyti juos…
Prezidentas įsakė JAV kariams vykti į Litl Roką.
Jie palydėjo juodaodžių vaikus į ir iš mokyklos,
suteikė visišką apsaugą nuo grėsmingos minios.
- Turėjom gūžtis iš baimės… - Aha.
- …savo spintose. - Taip.
Toks buvo minios tikslas,
ir visa neapykanta, viskas, kas buvo… Norėjom sakyti
- „Oi, mes nesitrauksime“. - Ne.
Bet kadangi atsitraukėme
jis privalėjo veikti.
Turėjote tikėti savimi,
turėjote būti drąsūs.
Turėjote būti pasiryžę kovoti už save.
- Taip. - Ir už tai sumokėjote kainą.
Pirma pakliuvau į bėdą
paklausdama apie vergiją.
Nebūčiau atsikračiusi tos reputacijos.
Kasdien mane sekdavo merginų grupelė,
mindavo ant kulnų, spjaudydavo, sakydavo „Tu bjauri. Tu smirdi. Tu juo…“
Įprastus dalykus.
Įeinu į klasę,
man trenkia kažkuo į galvą.
Pakeliu daiktą, tai rankinė
- su šešių skaičių užraktu. - Oho.
Tad pakeliu ją,
numetu ant žemės ir pasakau „Palik mane ramybėje, balta šiukšle“.
Auklėtoja išgirdo mane.
Man pasakė „Turi išeiti“. Dėl to buvau išmesta.
Toliau tęsėsi spjaudymai, stumdymasis laiptinėse,
bet žinojau, kad ne man vienai taip yra.
Ir tai išties padėjo man viską ištverti.
Jūs chaose tapote geriausiais mokiniais.
Na, taip.
Noriu, kad jaunimas suprastų: šunys loja, karavanas eina.
- Taip. - Jie blaško.
- Nori paveikti jus. - Nori išblaškyti jus.
- Sutrukdyt tau. - Išsidirbinėt su tavim.
- Tad eikit, nepaisydami jų. - Taip.
Daug nutiko šiuose koridoriuose.
Visad nešdavomės knygas,
nes jei palikdavome jas spintelėse,
ten įsilauždavo.
Ir tik neišmeskit žemėn savo knygų.
Nes jei išmetat jas,
- kai kelsit… - Galva pažeidžiama.
- …jums įspirs į minkštąją. - Aha.
Mama sakydavo „Gali šiandien likt namie“.
Atsakydavau „Ne, turiu pamatyt, ką jie šiandien man padarys, ar ne?“
Kaip manot, ar eidamos koridoriumi vis dar esat atsargios?
- Jaučiatės saugios? - Aš labai atsargi.
- Dėl to, kas nutiko šiame koridoriuje. - Taip.
Aš būnu atsargi, kai kas nors eina priešais mane.
Ir, pasakysiu jums,
daug žmonių, užaugusių Džimo Krau pietuose,
- stebi aplinką. - Aha.
Mes viską išmanome apie baltaodžius.
- Bet baltaodžiai apie mus - ne. - Tiesa.
- Turiu magistro laipsnį apie baltuosius. - Taip.
Tegul baltieji turi vidurinį išsilavinimą apie juoduosius.
Tik tiek.
LITL ROKO CENTRINĖ VIDURINĖ „TIGERS“
Sakau jaunimui, kad vaikai gali priversti prezidentą imtis veiksmų.
Jūs išties turit balsą.
Galite priversti valdžios žmones daryti tai,
- ko jie nori ar nenori. - Nenori.
Paprasti žmonės gali daryti nepaprastus dalykus.
Labai nepaprastus dalykus.
Čia mūsų bažnyčia -
- Pirmoji Jungtinė Metodistų Bažnyčia. - Aha.
- Praleidome čia daug laiko. - Kiekvieną sekmadienį.
Pamenu, kad man buvo labai gėda, kai buvo, gal per Motinos dieną,
vaikų metas…
- Vaikų metas, taip. - Ir…
Mūsų paklausė, ką norėtume duoti mamoms Motinos dienos proga.
Sakiau, kad noriu tau gyvybės draudimo.
Maniau, tai reiškė, kad gyvensi amžinai.
Visi…
Visi parapijiečiai tokie
„Ji nori duoti mamai gyvybės draudimą?“
Pamenu, man buvo labai gėda.
Mane tai labai palietė. Man labai patiko.
Na, dabar tai tikrai sužadina daug labai malonių prisiminimų, tiesa?
O vargeli, labai daug mielų prisiminimų.
Man patiko čia būti vaiku.
Bet Simoun augti Arkanzase ne visada buvo lengva.
Mama, gal jos nepažinojai prieš tai, kai ruošėmės
grįžti į Litl Roką,
bet aš pažinojau, nes žiūrėjau „RuPaul's Drag Race“.
Mano vardas Simoun
„RUPAUL'S DRAG RACE“ 13-AS SEZONAS
Aš čia dėl nugalėtojos sosto Nerealus makiažas, užaugau Arkanzase
Simoun, prieš tapdama Simoun,
buvo Redžis Gavinas, užaugęs Konvėjuje, Arkanzase.
Tai visai netoli nuo Litl Roko.
Ji nebuvo atradusi savęs, kol neatrado persirengimo.
Kita Amerikos superžvaigždė yra…
Labai džiaugiausi, kai ji laimėjo 13-ąsias persirengimo varžybas.
Simoun!
Aš visada begėdiškai palaikau žmones iš Arkanzaso.
Dabar Simoun gyvena Los Andžele,
bet savaitgaliui grįžo į Litl Roką.
Šįvakar ji rengia vakarėlį su savo draugais iš Arkanzaso.
Ir mes patekome į jų svečių sąrašą.
Štai ir ji.
Užaugau Konvėjuje, viename mažesnių miestelių…
SIMOUN PERSIRENGĖLĖ
…o smarkiausias mano poelgis tas, kad į išleistuves nuėjau kaip persirengėlė.
Augdama nesijaučiau gerai ar saugiai būdama savimi,
bet žinojau, kad jei eisiu aukštai iškelta galva, galiu pasiekti bet ką.
Tiesą sakant, tai buvo pirmas kartais, kai viešumoje buvau persirengusi.
Smarkiausia žinoma Arkanzaso persirengėlė.
Kai persikėliau į Litl Roką dėl koledžo,
žinojau, kad noriu atsiduoti persirenginėjimui.
Tuomet susipažinau su savo šeima - „House of Avalon“.
„House of Avalon“ yra LGBT menininkai, kurie nori linksmintis
ir padaryti pasaulį saugesne vieta žmonėms
daile, fotografija, persirenginėjimu ar vaizdo įrašais…
Bet kokia meno išraiška.
Žiūrėkit, matysis koja ir gerasis petys.
- Gera vištos koja ir geras petys. - Geras petys.
„House of Avalon“ išties leido man būti tuo,
kuo noriu būti, ir iš tikrųjų ištyrinėti persirenginėjimą bei Simoun.
ŠĮVAKAR „HOUSE OF AVALON“ RENGIA
IŠLEISTUVIŲ TEMOS VAKARĖLĮ ARTIMIEMS DRAUGAMS IR ŠEIMAI
- Čia bus mano pirmosios išleistuvės. - Ką?
- Tik pažiūrėkit! - Kaip miela.
Prisigersi ir pastosi.
„AVALON“ IŠLEISTUVĖS
Sveiki atvykę į „Avalon“ išleistuves.
Taip!
Labas!
O Dieve.
Puikus pasirodymas. Man labai patinka.
Man reikėtų jūsų kartą per savaitę.
Mes visad pasiruošę vakarėliams.
Tai nuostabus renginys vakarų Litl Roke.
Skirias nuo jūsų išleistuvių?
Jos buvo labai seniai.
„House of Avalon“ yra „Avalono miglose“.
Siekia senus laikus.
Pamenu tavo išleistuves.
- Kur buvo jūsiškės? - Laive.
Tikrai?
Suknelė buvo be žvynelių, o gaila.
Būtų buvę daug nuostabiau, nei tai,
ką vilkėjau per išleistuves.
Gerai, turiu nelabai elegantiškai
- perkeist kojas. - Pamiršt?
Ir aš tą patį turėjau padaryt.
- Nes turi ilgas kojas. - Taip.
REDŽINA PRAIS SIMOUN MAMA
Mažas vaikas Konvėjuje.
Mama, kaip jums tada buvo?
Buvau labai globėjiška. Stebėjau jį.
- Kaip vanagas. - Žinojote tai
būdamas vaikas?
O taip. Žinojau, kad nepasislėpsiu.
Buvau pernelyg aktyvi ir globėjiška mama.
Nesvarbu, jis gėjus, heteroseksualas ar violetinės spalvos -
niekas nesvarbu.
Kiek jums buvo metų, kai iš jūsų ėmė šaipytis?
Pirmoje klasėje. Niekad nepamiršiu.
Buvo pirmosios dienos mokykloje, džiūgavau.
Lipau į autobusą, atsisėdau į savo įprastą vietą.
Ir vienas mano „draugų“, su kuriuo kalbėjau, gestikuliavau,
pasakė „Dieve mano, kodėl tu toks sumautai gėjiškas?“
- Taip pasakė pirmokas? - Pirmokas.
Nė nežinojau, ką tas žodis reiškia.
- Svarstėte savižudybę, tiesa? - Taip.
- Kai buvot devynerių? - Aha.
Argi ne beprotiška? Bet…
Dabar yra vaikų, kurie nusižudo tokio amžiaus.
- Yra savižudybių. - Dabar.
Kažkada grįžai namo, o aš galvojau „Man gana“.
Labai supykau ant jo, pasakiau
„Niekada neturi taip jaustis.
Nes jei niekas tavęs nepalaiko, aš palaikau,“
Telaimina jus Dievas.
Kad ir kas benutiktų.
Kada atradote persirenginėjimą?
Turbūt buvau 16 m.,
kai žiūrėjau „RuPaul's Drag Race“.
Pamaniau „Gali prisidėt plaukų, išsidažyt, persirengt
ir daryt ką nori?
Aš pasiruošus. Varom.“
Nuo to ir prasidėjo.
- Nuo to. - Tiesiog
- nuo to, ką pamatėt per „RuPaul“? - Aha.
Kaip nuostabu,
- kad buvote toje laidoje! - Taip.
- Ir laimėjote. - Laimėjau.
- Tai neįtikėtina. - Čia karūna.
Nematyti, bet ji čia.
Jums 16 m., žiūrit laidą, galvojat „Aš taip galėčiau“.
Galėčiau persirenginėt.
Ir sakiau žmonėms, kad darau tai.
Sakiau savo draugams.
Ir jie klausė „Tai ateisi į išleistuves persirengęs?“
- Ir aš pagalvojau… - Pagalvojot „O galiu taip?“
„Galiu ateit į išleistuves persirengęs? Persirengsiu.“
Atėjau pats vienas.
Pavaduotoja klausė
„Kas čia? Nesu mačius šios mokinės.“
O ponas Lin pasakė „Čia Redžis.
Nežinojot, kad ateis persirengęs? Eikš, Redži.
Ir jei kas nors tau ką sakys, pranešk man.“
- O vargeli. - Ir nesitikėjau to,
pasakiau „Varom“.
Bet argi ne įdomu?
Nes jaudinamės dėl vaiko,
- jei jis kitoks. - Taip.
Bet jei vaikas kitoks ir jam neleidžiama
- būti tuo, kuo jam lemta būti… - Taip.
- Visiškai. Tai beveik blogiau. - …tuomet dar blogiau.
Ir staiga kaip ir suvoki
„Na, geriausia dovana, kurią, tikiuosi, gaus mano vaikas,
tai, kad jis bus tuo, kuo jam lemta būti“.
- Tai ir nutiko jūsų kelionėje. - Be abejo.
Aha. Persirenginėjimai padėjo man atrasti savo balsą.
Padėjo pasitikėti savimi, tuo, kas esu be persirenginėjimo.
Nemanau, kad būčiau ištvėrusi, jei ne Simoun.
Jei nebūčiau turėjus savęs. Dabar galiu taip pasakyt.
Neturėjau savęs. Tad tai išties išgelbėjo mano gyvybę.
Gerai, primadonos. Pradėkime šias išleistuves.
- Jau laikas? - Laikas?
Duosime jai darbo šįvakar.
Arkanzaso pasididžiavimas - Simoun!
NIUJORKAS
Kokia nuostabi išvyka.
Ypač šiuo metų laiku taip gražu.
Sukėlė man nostalgiją. Man labai patiko grįžti.
Mūsų šeimai tai labai ypatinga vieta.
Ypatinga.
Ačiū, kad pavežiojai mane, brangioji.
Ačiū, kad pasitikėjai mano vežiojimu.
Nors, pripažinsiu, tau niekad neleisčiau manęs vežioti.
- Aha. - Buvo puiku.
Išgirstos tokių nuostabių moterų istorijos
labai jaudinančios.
Visi, su kuo kalbėjome, paliko kokią nors vietą.
Gal fizinę vietą, gal psichologinę.
Išėjo iš ten, kur buvo patogu, kur viskas žinoma,
į ten, kur niekas nežinoma ir pavojinga.
Žmonės, kurie surizikavo.
- Ir ne tik dėl savęs. - Taip.
Bet ir dėl savo vaikų,
bendruomenės. Man tai atrodo išties nepaprastai smarkiai
ir neabejotinai įkvepiančiai.
Išvertė Kristina Čeidaitė