Jeg gleder meg til å dra hjem til Arkansas.
Jeg har kjøpt bøker.
101 ting å spise i Arkansas før du dør.
-Den første restauranten de nevner… -Si det.
…er AQ Chicken House.
Du verden, jeg…
Jeg har spist så mye kylling på AQ Chicken House.
Sitronpepper, krydret, frityrstekt og pannestekt kylling.
Utrolig.
Vi finner det til deg.
Jeg elsket å være barn der.
Jeg har så mange fine minner om oppveksten i Little Rock.
Da jeg ble sammen med din far,
sa han fra starten: "Jeg skal hjem til Arkansas."
Jeg ville se hvordan Arkansas var først.
Det var da jeg bestemte meg for å ta et vågesprang og følge hjertet.
Arkansas var et ekte vendepunkt for meg.
Det var der du ble født.
Det var det viktigste som skjedde med meg mens jeg var der.
Og jeg har tenkt:
Hvordan blir du formet og utfordret av det stedet du befinner deg i?
Å dra tilbake til Arkansas hjelper oss å tenke over
de spørsmålene om hva mot egentlig kan bety.
Hvordan tar man vanskelige valg?
Hvordan tar man et vågesprang når man ikke aner hva resultatet vil bli?
-Jeg gleder meg til å dra tilbake. -Jeg også.
Jeg vet ikke om du får plass til mer.
Du får se. Den er veldig utvidbar. Å ja, masse plass.
-Må jeg sette meg på kofferten? -Nei… Den er veldig…
-Ja, du er… -Pålitelig!
-…lojal mot den kofferten. -Ja.
-Ok. -Kjære vene. Greit.
Ok! Vi er ferdige! La oss dra til Arkansas.
Da drar vi.
Den så jeg ikke komme. Så sa jeg: "Kom igjen."
Jeg har mastergrad i hvite.
Jeg vil bare at hvite skal få videregåendevitnemål i svarte.
Neste stopp, Little Rock.
-Da drar vi. -Er det en girspak?
Nei, det er en mikrofon.
"Service kreves. Besøk din leverandør."
Dette blir så gøy.
Jeg gleder meg til å dra tilbake til Fayetteville.
Det var dit jeg flyttet
da jeg kom til Arkansas. Jeg elsket å undervise på jusstudiet.
Vi skal kikke på huset der vi giftet oss.
Huset er nå et museum,
som får meg til å føle meg gammel.
Ann Henry er den beste som kunne gitt oss en omvisning.
Hun er en av de første vennene jeg fikk da jeg flyttet til Fayetteville.
CLINTON-HUSET
Ann! Å.
PEDAGOG OG AKTIVIST
Velkommen til ditt hjem! Og Chelsea.
Hei, Ann.
-Det var her det hele startet. -Aldri vært her.
-Du vil elske det. -Aldri vært her.
-Er det brudekjolen din? -Hun har aldri vært her.
Jeg visste ikke at den var her før nå.
Jeg kjøpte den på Dillard's for 53 dollar.
Moren din sa at du måtte kjøpe brudekjole.
Hun dro med meg på Dillard's fredagskvelden
-før jeg giftet meg. -Litt annerledes enn din.
Ja, altså…
Vi giftet oss her.
Spisestuen.
NYTT TEAM
-Clinton til Kongressen. -1974.
Jeg husker stjernen.
Hva med slipset?
Det var den slags slips… …menn gikk med den gangen.
-Ett av pappas slips, eller? -Det kunne det vært.
-Og kjøkkenet. -Akkurat.
-Ser det likt ut, mamma? -Veldig.
Brent oransje.
-Jeg synes det er muntert. -Fantastisk.
Hvorfor har vi Swanson-mat overalt…
-Det er stort. -Det ble produsert i Fayetteville.
Jeg spiste kyllingpai fra Swanson som barn. Men…
Hvorfor er det viktig her?
-De lagde lite mat. -Derfor lurte jeg.
Vi spiste kyllingpai.
Har du noen bilder der?
Er ikke det fint?
-Jeg har ikke sett det før. -De brillene.
-70-tallet. -Hun var alltid…
Du store.
-I 1974… -Ja, ma'am.
Vi hadde hørt om henne.
Faren din snakket om at det var en kvinne han var forelsket i,
at hun fikk til alt, og at han ville gifte seg med henne,
men visste ikke om hun ville gifte seg med ham. Vi ville gjerne møte henne.
Jusstudiet hadde en mottagelse. Siden jeg var advokat, fikk jeg dra.
Jeg kom bort, og der var hun i dressen sin.
Vi hilste og har vært venner siden.
Det har vi.
-Nesten 50 år senere. -Så fint.
Ann var hyggelig og holdt bryllupsmottaket.
Jeg feilet på ett område. Jeg skaffet ikke fotograf.
Om du ikke har bilder i dag, så skjedde det ikke.
-Men vi tenkte ikke på det. -Nei.
Om hun ikke tenker på brudekjole, så tenker hun ikke på fotograf.
-Mote var aldri vår prioritet. -Nei!
Det var ikke min sterkeste side.
Da jeg flyttet til Fayetteville, tok jeg en stor sjanse.
Mange mente jeg var gæren.
For deg som kom fra en stor by som Chicago
-må dette ha virket som Green Acres. -Smallville.
Det var lite, men hyggelig,
og folk var så interessante. Vi hadde det fint.
Jeg sier til alle at jeg elsket å bo i Fayetteville.
-Vel, det… -Ja.
-Det var her jeg giftet meg. -Nemlig.
Resten er historie.
For meg var dette stedet formativt. Jeg fikk et fint hjem her.
Og jeg er ikke den eneste.
Vi skal møte Canopy,
en av organisasjonene som hjelper å bosette flyktninger i Arkansas.
Canopy er en del av en nasjonal innsats
for å bosette mer enn 75 000 afghanere som måtte flykte sine hjem
da Taliban kom tilbake og tok over igjen sommeren 2021.
ALLE ER VELKOMNE
-Hallo. Hvordan går det? -Velkommen, sekretær Clinton. Joanna.
-Chelsea. -Beklager at jeg er kald på hendene.
Jeg vil gi dere en varm Canopy-velkomst her i Fayetteville.
ADMINISTRERENDE DIREKTØR
-Neste familie kommer på onsdag. -Jøss.
Vi holder på å ordne det hele
fordi vi vil at de skal komme til et velkomstfritt hjem.
Den siste måneden har vi tatt imot 56 personer i 13 hjem…
-Så flott. -…noe som er utrolig.
Hvor mange skal bo her?
En familie på fem.
Det har vært en utmattende periode for alle familiene.
Men vi har kunnet gi dem et trygt og rolig hjem.
-Vil dere hjelpe oss å lage en seng? -Gjerne.
Noe av det fine med å være i Canopy, er at folk donerer ting til oss.
Vi har en pose med skruer her,
-og denne senga… -En pose med skruer?
-Så prøver vi bare å finne ut av det. -Ok.
Hold denne, Chels.
-Skal den… -Her.
-Her, mamma. -Her. Ja.
Ble alt donert?
-Ja. Så av og til… -Har vi nok skruer?
-Vi har noen korte skruer her. -Dette blir interessant.
-Mamma, vi trenger en kortere en der. -Ok.
-Så denne går inn her. -Jepp.
Hvor mange barnesenger har jeg satt sammen?
-Ja. -Sånn.
Jeg vil ikke at senga skal falle sammen.
De elsker å hoppe rett i senga.
-Den må være solid. -Å nei! Så skummelt.
-Greit, skal vi se… -Krever en landsby.
Det er så sant.
En til her.
-Sånn, ja. -Flott.
-Dette virker stødig. -Ja, det er bra.
Vi klarte det.
-Den passer! Bra. -Ja.
Utmerket.
-Vi får fortsette. -Ja!
-Vi har mye å gjøre. -Ok!
-Toalettpapir. -Takk.
Denne falt ned. Skal den opp igjen?
Dusjgardinen vår falt ned.
-Ja. -Jeg vet ikke.
-Disse tingene er… -Å nei.
-Nei… Vi trenger den lille… -Ingen steder å feste den.
-Den trenger små halvmåner. -Ja.
Den faller ned lett, men ser bra ut.
Den er oppe.
GJETT OM JEG ELSKER DEG
-En favoritt. -Vi er klare.
-Når dusjgardinen er fikset. -Ja.
Vi var så nær.
Det er så kult. Jeg elsker det.
SÅ GLAD DU ER HER.
Det krever utenkelig mye mot å forlate sitt hjem.
Å forlate alt du kjenner.
Vi skal besøke en familie fra Kabul som kom til Arkansas for noen uker siden.
Mamma, du har brukt mange måneder på å evakuere afghanere,
spesielt afghanske kvinner og deres familier.
Sirkelen blir sluttet når jeg får møte familien
som Canopy hjelper å bosette.
Jeg er takknemlig for denne muligheten
til å ønske dere velkommen til Arkansas.
-Takk. -Ja.
-Hvor lenge har dere vært her? -Rundt tre uker.
Tre uker.
Da vi kom til Arkansas, sto det gresskar ved hver dør.
Moren min spurte:
"Hvorfor har de gresskar der, Basira?"
På en av de dagene
var det barn som gikk i forskjellige kostymer.
Det var da vi skjønte at det er en del av kulturen og tradisjonen.
-Kanskje neste år. -Da vil sønnen din gå i kostyme.
Ja.
Dere demonstrerer et utrolig mot
som så mange afghanere har måttet vise.
15. AUGUST 2021
Taliban-styrker har gått inn i Kabul i dag.
Kulminasjonen av et raskt inntog
og gjenerobring av kontroll nesten to tiår etter at de ble fjernet fra makten.
Tilstanden i Afghanistan
i løpet av de siste 20 årene har ikke vært perfekt,
men folk var glade fordi de hadde grunnleggende rettigheter,
som at kvinner fikk gå på skole og studere på universitet,
og være aktive i samfunnet.
Gikk du på skole da?
Jeg ble ferdig med jusstudiet på Kabul universitet.
Juss og statsvitenskap.
-Gikk du på skolen? -Jeg gikk på universitetet.
Da jeg studerte i Kabul,
så ønsket jeg å bli lege.
Dere mistet ikke bare deres nåtid, men fremtid også.
Det dere trodde var mulig.
Da regimet endret seg og Taliban kom, var det en katastrofe
for Afghanistan.
Det skjedde så fort.
Dere måtte ta en livsviktig avgjørelse på noen få timer.
Tusenvis av folk løp mot flyplassen,
og noen døde fordi det var så mange der.
Noen fra familien vår ville ikke til flyplassen.
Men klokken to på natta forlot vi hjemmet vårt.
Det eneste vi kunne ta med, var en sekk.
24. AUGUST 2021
Flyplassen har mange gater.
Vi kom til Abbey-gaten.
To dager etter oss
så skjedde det et selvmordsbombeangrep ved den gaten.
Det var farlig og risikabelt, men vi kom gjennom den gaten.
-Kunne dere alle dra sammen? -Ja.
Vi ville ikke komme som flyktninger, men vi måtte ta den avgjørelsen.
Hva med sønnen din? Hvordan har han tilpasset seg
nye folk, et nytt hjem?
De første dagene var det vanskelig,
på grunn av følelsen av å være hjemløs.
Det er vanskelig, selv for små barn.
Så da han skjønte at han hadde et hus.
Da ble han så glad.
Han vet at vi har et hjem,
en rolig by, og han kan leke trygt.
Nå begynner han å få seg venner.
Det var mitt neste spørsmål. Har han venner?
Ja, han blir kjent med naboene og andre familier.
Nå er det greit for ham å være i Arkansas.
Vi ønsker dere alt godt.
-Vi håper at dere får en fin thanksgiving. -Ja, takk.
God thanksgiving. Takk, mamma.
Jeg kan ta den.
Nei, jeg gjør det. Dere serverte oss. Takk.
-Fru minister? -Ja?
Første gangen du besøker et afghansk hjem,
så vasker du ikke opp.
Andre gangen, så vasker du opp.
Vi vasker opp…
Første dagen… så gjør man ikke det.
Det er viktig å se tilbake på fortiden.
Fins det et bedre sted å reflektere over det enn Little Rock?
VELKOMMEN
Rally's. Jeg husker krøllet pommes frites der.
Så godt. Lurer på om de lages på samme måte.
Jeg husker at jeg dro på lekeplassen nær War Memorial Stadium. Det var…
-Og dyrehagen. -Elsket den.
De oppkalte en sjimpanse etter deg.
De gjorde ikke det.
Det var en orangutang.
-Orangutang? -Født i 1975.
Trodde jeg var oppkalt etter den.
-Det hadde jeg ikke gjort. -Hun virket ganske fin.
Vi var her i 1996 på valgdagen.
Jeg var med et par venner på kjøpesenteret og ville ta hull i ørene.
Jeg var 16 år og ringte deg, og du sa at jeg ikke fikk lov.
Jeg kunne ikke tro det.
16 år er fire år etter 12. Du sa jeg kunne gjøre det da.
Først og fremst husker jeg ikke at jeg sa 12.
-Jeg tror jeg sa 20-30. Aldri 12. -Nei, definitivt ikke.
-Nei, jeg sa aldri det. -Og jeg… Du sa det.
Da jeg var liten.
Jeg sa til Charlotte at vi skulle ta hull i ørene sammen.
Snakk med meg når hun er 16 og ringer deg fra et kjøpesenter.
Jeg sa hun kunne gjøre det når hun ble 12.
Ok. Greit. Stakkars barnebarnet mitt.
-Ok. -Det går fint.
Her er Central High School, der du hadde gått
-om vi ble i Little Rock. -Ja.
For et praktfullt bygg.
Historien gjør det enda viktigere og mer spesielt.
Når jeg ser på den skolen, tenker jeg på antisegregeringsdommen,
som sa at offentlige skoler i USA skulle være integrerte.
At skolene som svarte gikk på…
SEGREGERING FORBUDT
…ikke kunne sammenlignes med skolene som hvite gikk på.
I 1957 HADDE LITTLE ROCK CENTRAL HIGH SCHOOL
BARE HVITE ELEVER
I 1957 sa skolestyret i Little Rock: "Vi skal integrere skolene."
Og ni modige unge menn og kvinner
var de første svarte elevene som gikk på denne utrolige skolen.
Så klart burde alle gjøre det samme,
men i mange deler av landet gjorde ingen noe som helst.
Tenk at ni elever som ble integrert i en elevflokk på nesten 2 000
kan kalles integrering.
Og det presset disse elevene må ha følt.
Da du var barn i Chicago, visste du at dette skjedde
-i Little Rock? -Å ja.
Jeg bodde i en hvit drabantby utenfor Chicago
og gikk på flotte offentlige skoler.
Faren min så på nyhetene hver kveld.
Plutselig var det et bilde som brant seg inn i netthinnen min
av de veldig modige, unge svarte levene, "Little Rock Nine".
De gikk gjennom en folkemengde som ropte og spyttet på dem.
-De hatet. -Spyttet på dem.
Barn som var fem, seks, sju år eldre enn meg.
Da forsto jeg bedre hva som skjedde utenfor mitt eget miljø.
Storhet går ikke alltid i en rett linje.
Jeg så hva som skjedde her i 1957.
Det fikk meg ikke til å mislike landet mitt.
Det fikk meg til å beundre de unge menneskene som prøvde
å gjøre at landet vårt levde opp til sine beste idealer.
Jeg er beæret over å få snakke med Carlotta og Minnijean,
som var i Little Rock Nine, om deres personlige erfaringer.
-Du store min! Carla. -Hallo.
-Godt å se deg. -Så godt å se deg igjen, min venn.
Godt å se deg også.
-Du og du, for en glede. -Ikke sant?
Det er vidunderlig.
Vi har pratet mye om å være modig.
LITTLE ROCK NINE-ELEV
Dere fortjente en utdannelse i verdensklasse…
LITTLE ROCK NINE-ELEV
…og hadde motet til å kjempe her på skolen.
Jeg tenkte på det å vokse opp i Jim Crow-statene i sør.
De sa at jeg var vakker.
De sa at jeg var smart…
-Som var sant. -…og talentfull.
Jeg er Minnijean Brown.
Jeg er takknemlig for de mange
som sto ved vår side og jobbet flittig i vår kamp.
Våre familier ville ikke at vi skulle behandles dårlig.
Vi gikk, heller enn å ta bussen.
For å unngå å sitte bakerst?
-Ja. -Vi gikk mye.
Det blir naturlig å motstå.
-Ja. -Vi ville være trygge.
Mamma sa: "Ting vil endre seg.
Du må være beredt på å gå gjennom den døren,
enten om den står på vidt gap eller bare er på gløtt.
Du må få deg den beste utdannelsen."
Jeg hørte om utdannelse helt fra krybba.
Jeg tok historie på Central.
Slaveri kom opp, og det var ett avsnitt
i historieboken som sa:
"Slaveri var bra for svarte."
Og dumme lille meg rakk opp hånda og sa:
"Det er ikke det jeg lærte om slaveri."
Det ble et avgjørende øyeblikk for meg. Jeg ble en vanskelig elev.
Jeg visste ikke…
At du ikke skulle si sannheten.
Nei.
Men da skolestyret tok den avgjørelsen,
hvordan ble det til at det ble dere to av de ni?
Jeg ville bli lege på grunn av Madame Curie.
God grunn.
Ja. Det var to elever på laboratoriet som dissekerte en frosk.
Og i Dunbar
var det ti-tolv som sto der over en liten frosk og dissekerte den.
Så det var snakk om å ha tilgang til muligheter.
Den første august fikk jeg registreringskortet mitt.
Jeg glemmer aldri uttrykket til faren min.
Han sperret opp øynene.
"Så du skal gå på Central?" Og jeg sa: "Ja."
Han tjente i første verdenskrig.
Han sa: "Ingen tar mine penger og separerer dem.
Det er ingen hvite eller svarte penger for skatteetaten.
Jeg hjelper å betale for Central High School."
Foreldrene mine var stolte.
Første dagen gikk jeg bort for å møte de andre.
Jeg så en folkemengde der,
men jeg var ikke redd.
-Var du? -Nei.
Vi hadde aldri blitt hatet før.
-Hva skulle vi være redd for? -Ja.
Vi begynte å gå, og så kommer det en betjent bort og sier:
"Snu ungene og dra hjem."
Kvelden før sa guvernøren
at han fikk nasjonalgarden til å beskytte Little Rocks borgere.
Jeg prøver å forstå hva som skjer her.
Vaktene er her for å beskytte borgerne.
Ta seg av folkemengden der. Det er sånn en 14-åring tenker.
Vi endte opp med å snu og gå.
Den andre første dagen var 23. september.
Vi kom inn sidedøren den morgenen.
Klasserommet var innerst, så jeg så ikke hva som skjedde foran.
Folkemengden vokste.
Jeg var i geometritimen, og politimannen kom til døren
for å skynde oss inn i to politibiler.
De sa: "Ta tepper over hodet og ikke se opp."
Jeg hørte ham si: "Tråkk på gassen og ikke stopp for noe."
Jeg kjenner fortsatt det rushet i dag.
Da jeg kom hjem, hadde telefonen ringt.
Folk ba moren min komme og hente Carlotta ut av skolen.
Moren min er 96 år gammel,
og det grå håret på hodet hennes i dag begynte å komme 23. september 1957.
Det var den verste dagen.
Det var da president Eisenhower sa: "Hva er det som skjer i Little Rock?"
Han visste at han måtte gjøre noe. Onkelen min ringte meg:
"Vet du hvem som kommer til byen på grunn av deg og vennene dine?"
Landets dyktigste, fallskjermstyrken, Screaming Eagles,
som hadde blitt berømt under andre verdenskrig.
Og det å få se dem…
Presidenten beordret soldater til Little Rock.
De eskorterte negerbarn til og fra skolen,
og ga dem beskyttelse fra den truende folkemengden.
-Vi skulle gjemme oss. -Ja.
-I skapet vårt. -Ja.
Det var poenget med folkemengden og alt hatet og… Vi skulle si:
-"Vi kommer ikke tilbake." -Nei.
Men siden vi kom tilbake,
så måtte han handle.
Dere måtte tro på dere selv,
og dere måtte være modige.
Dere måtte tale for deres sak.
-Ja. -Og det betalte dere en pris for.
Jeg fikk problemer da jeg spurte om slaveri.
Jeg mistet aldri det ryktet.
Hver dag kom det en gjeng med jenter
og tråkket meg på hælene, spyttet og sa: "Du er stygg. Du stinker. Du er sv…"
Du vet, det vanlige.
Da jeg kom på heimkunnskap, så ble jeg slått i hodet med noe.
Det var en veske
-med seks hengelåser i. -Wow.
Så jeg plukket den opp,
heiv den ned på gulvet og sa: "La meg være, hvitt pakk."
Læreren hørte meg.
Så de sa: "Du må vekk." Derfor ble jeg utvist.
Spyttingen og dyttingen ned trapper fortsatte,
men jeg visste at jeg var like god som de andre.
Det var det som hjalp meg.
Dere marsjerte gjennom kaoset og bort til toppkarakterer.
Ja.
Jeg vil at unge skal forstå at man må glemme de gærne.
-Man må det. -For de distraherer deg.
-De vil lage rot. -Og distrahere deg.
-De vil lage rot for deg. -Ja.
-Bare marsjer gjennom. -Ja.
Så mye skjedde i gangen her.
Vi bar alltid på bøker,
for om vi hadde bøkene i skapet, så ville noen bryte seg inn.
Og ikke mist bøkene.
For om du mistet bøkene og plukket dem opp,
ble du sparket i rumpa.
Mamma sa: "Du kan bare bli hjemme."
Jeg sa: "Nei, jeg må se hva de skal gjøre med meg i dag."
Er dere fortsatt forsiktige når dere går ned en gang?
-Er det trygt? -Jeg er forsiktig.
-På grunn av det som skjedde. -Ja.
Jeg noterer meg hvem som kommer mot meg også.
Og jeg skal si deg noe.
Mange som vokste opp i Jim Crow-statene,
de har den antennen.
Vi forstår alt om hvite.
-Men ikke omvendt. -Sant.
-Jeg har mastergrad i hvite. -Nettopp.
Hvite må bare få videregåendevitnemål i svarte.
Det er alt.
Jeg sier til unge: "Barn kan få presidenter til å handle."
Du har en stemme.
Du kan tvinge folk med makt til å gjøre ting
-som de kanskje ikke har lyst til å gjøre. -Nei.
Vanlige folk kan utrette utrolige ting.
Kirken vår.
-Metodistkirken. -Ja.
-Vi var mye her. -Hver søndag.
Jeg ble så flau en gang det var morsdag
og barna måtte…
Barna måtte holde tale.
De spurte hva vi ville gi til mødrene våre på morsdagen.
Jeg sa "livsforsikring".
Jeg trodde det betød at du ville leve evig.
Alle…
Alle i menigheten tenkte:
"Vil hun gi moren sin livsforsikring?"
Jeg husker jeg ble så flau.
Jeg ble veldig rørt. Jeg likte det.
Dette vekker mange gode minner.
Så mange gode minner.
Jeg elsket å være barn her,
men å vokse opp i Arkansas var ikke alltid så enkelt for Symone,
som du kanskje ikke kjente til før vi skulle tilbake til Little Rock.
Jeg kjente henne fordi jeg har sett på RuPaul's Drag Race.
Navnet er Symone
SESONG 13
Jeg kom for å ta tronen Dritpen, vokst opp i Arkansas, jammen
Før Symone
var hun Reggie Gavin, født og oppvokst i Conway i Arkansas,
ganske nær Little Rock,
og hun fant ikke seg selv før hun fant drag.
Amerikas neste dragsuperstjerne er…
Jeg ble så glad da hun vant sesong 13 av Drag Race.
Symone!
Jeg heier alltid på folk fra Arkansas.
I dag bor Symone i Los Angeles, men hun er tilbake i Little Rock i helga.
I kveld holder hun fest for sine venner i Arkansas.
Og de har skrevet oss på gjestelista.
Der er hun.
Jeg vokste opp i Conway.
Det modigste jeg har gjort i mitt liv var å gå på skoleballet i drag.
Jeg følte meg ikke trygg som meg selv i oppveksten,
men jeg visste at om jeg kunne gå inn her med hodet hevet, så kunne jeg gjøre alt.
Det var første gang jeg gikk i drag foran folk.
Den modigste arkansaneren i drag-riket.
Da jeg kom til Little Rock, visste jeg at jeg ville drive med drag.
Det var da jeg møtte familien min, House of Avalon.
House of Avalon er et kollektiv med skeive artister som vil ha det gøy
og gjøre verden et tryggere sted,
det være gjennom kunst, fotografi, drag, video… Alle mulige farger.
Jeg viser frem beinet og en av mine fine skuldre.
Et fint kyllingbein og en fin skulder.
House of Avalon ga meg muligheten jeg trengte
til å være den jeg ville være og faktisk utforske drag og Symone.
I KVELD HOLDER HOUSE OF AVALON
EN SKOLEBALL-FEST FOR NÆRE VENNER OG FAMILIE
-Det blir mitt første ball. -Hva?
-Se på det! -Så søtt.
Du blir full og gravid.
AVALON-BALL
Velkommen til Avalon-ballet.
Ja!
Hei!
Herregud.
For en bra entré. Elsker det.
-Jeg trenger dere én gang i uken. -Vi er alltid klare for fest.
Dette er en fantastisk fest å gå på i Little Rock.
-Var ditt ball annerledes? -Det var så lenge siden.
House of Avalon… Som The Mists of Avalon.
Veldig lenge siden.
Jeg husker ballet ditt.
-Hvor var det? -På en båt.
Er det sant?
Jeg skulle ønske jeg hadde paljetter.
Dette er mye mer fabelaktig
enn det jeg gikk med.
Jeg må, ikke så elegant, slenge beina over.
-Jeg måtte gjøre det samme. -Du har evig lange bein.
SYMONES MOR
Du er en liten unge i Conway.
Hvordan var det for deg, mor?
Jeg var overbeskyttende. Jeg passet på ham.
-Som en hauk. -Var du klar over det?
Ja. Jeg visste hva jeg kom unna med og ikke.
Jeg var en helikoptermamma,
og det spilte ingen rolle om han var homo, hetero eller lilla.
Spilte ingen rolle.
Hvor gammel var du da du begynte å bli mobbet?
Første klasse.
Det var en av de første dagene på skolen.
Jeg satte meg på bussen og gikk ned til setet mitt.
Og en av "vennene" mine… Jeg snakket og gestikulerte.
Han sa: "Gud, hvorfor er du så homo?"
-En førsteklassing? -Ja. Jeg ante ikke hva det ordet betød.
-Du vurderte å ta livet ditt? -Ja.
-Da du var ni? -Ni. Ja.
Er ikke det vilt? Men…
Og det er barn som tar livet sitt akkurat nå.
-Selvmord. -Nå.
Du kom hjem en dag, og jeg sa bare: "Jeg er ferdig."
Jeg ble så sint.
"Du må aldri føle det sånn.
For om ingen hjelper deg, så hjelper jeg deg.
Velsigne deg.
Uansett hva.
Når var det du oppdaget drag?
Jeg var rundt 16 år, og jeg så på RuPaul's Drag Race.
"Kan du ta på parykk, sminke og klær og gjøre som du vil?
Jeg er klar."
Det skapte gnisten.
-Så dette var bare det du så på RuPaul? -Ja.
-Det er utrolig at du var med selv. -Ja.
-Og så vant du. -Ja.
-Utrolig. -Det er en krone her. Du ser den ei, men.
Du er 16 år, ser på og tenker: "Jeg kan gjøre det."
Ja. Jeg kan gjøre drag. Jeg sa at jeg skulle gjøre det
til vennene mine. De sa: "Skal du på ballet i drag?"
-Og jeg tenkte… -Du bare: "Kan jeg det?"
"Kan jeg gå på ballet i drag? Ja visst."
Jeg gikk alene.
Assisterende rektor sa: "Hvem er det? Jeg har aldri sett den eleven før."
Mr. Lynn sa: "Det er Reggie.
Visste du ikke at han kom i drag? Kom, Reggie.
Om noen sier noe til deg, så si ifra."
-Oi. -Det så jeg ikke komme.
Jeg sa: "Kom igjen."
Det er interessant, for du frykter for ditt barn
-om ditt barn er annerledes. -Ja.
Men om barnet er annerledes og ikke får lov
-til å være den de skal være… -Ja.
-Det er nesten verre. -…da er det enda verre.
Og plutselig så innser du:
"Den største gaven barnet mitt kan få
er å være den de er ment til å være."
-Det skjedde for deg. -Absolutt.
Drag hjalp meg å finne stemmen min.
Det hjalp meg å være trygg på den jeg er uten drag.
Jeg hadde ikke klart meg om jeg ikke hadde Symone.
Om jeg ikke hadde meg selv.
Det reddet livet mitt, bokstavelig talt.
Greit, divaer. La oss starte ballet.
-Er det nå? -Er det på tide?
Vi får henne til å jobbe.
Arkansas' stolthet, Symone!
For en fantastisk tur.
Det er så fint der på den tiden av året.
Det gjorde meg nostalgisk. Jeg elsket å være tilbake.
-Det er et spesielt sted for familien. -Ja.
Og takk for at du kjørte meg rundt.
Takk for at du stolte på meg i bilen.
Men jeg hadde aldri latt deg kjøre meg rundt.
-Ja. -Det var fint.
Og det var så rørende å få høre historiene til så fantastiske kvinner.
Alle vi snakket med lagde rom.
Kanskje det var fysisk rom, eller kanskje psykologisk.
Et sprang fra det som var komfortabelt og kjent
til det ukjente og faktisk farlige.
Folk som måtte ta et vågesprang.
-Ikke bare for seg selv. -Ja.
Også for sine barn,
for sine samfunn, på måter som jeg mener er utrolig modige
og unektelig inspirerende.
Tekst: Ekaterina Pliassova