Jag ser fram emot att åka tillbaka till Arkansas.
Jag har köpt några böcker.
101 Things to Eat in Arkansas Before You Die.
-Den första restaurang som nämns… -Berätta. Berätta.
…är AQ Chicken House.
Jösses, jag…
Jag åt så mycket kyckling på AQ Chicken House.
Citronpepparkryddad, panerad
och stekt kyckling.
Otroligt.
Vi får skaffa fram lite åt dig.
Jag älskade att vara barn där.
Jag har så många underbara minnen från uppväxten i Little Rock.
När jag började dejta din pappa,
sa han tydligt redan från början: "Jag ska hem till Arkansas."
Jag tänkte: "Okej, jag måste se hur det är i Arkansas."
Det var då jag beslutade att chansa och följa mitt hjärta.
Jag ser Arkansas som en vändpunkt i mitt eget liv.
Det var där du föddes.
Vilket självklart var det viktigaste som hände mig när jag bodde där.
Och jag har undrat över
hur den plats där man bor formar en, utmanar en?
Att återvända till Arkansas kommer hjälpa oss tänka igenom
några av de frågor om vad djärvhet egentligen är?
Hur fattar man svåra beslut?
Hur vågar man ta risker,
ibland utan att ha en aning om vad resultatet kommer bli?
-Jag ser fram emot att återvända. -Jag också.
Jag vet inte om du får plats med mycket mer.
Du anar inte. Den är väldigt töjbar. Jodå, jag har gott om plats.
-Måste jag sitta på den? -Nej, det behövs inte… Den är…
-Ja, du är väldigt… -Pålitlig!
-…lojal mot den resväskan. -Det är jag.
-Okej. -Kära nån. Okej.
Okej! Vi är klara. Då drar vi till Arkansas.
Då åker vi.
Det var jag inte beredd på. Och jag liksom: "Vi kör."
Jag har en magisterexamen i vita.
Vita borde ha grundläggande behörighet i svarta. Det räcker.
Nästa hållplats, Little Rock.
-Då åker vi. -Det här är väl ingen växelspak?
Nej, det är en mikrofon.
"Behov av service. Kontakta er bilhandlare."
Det här ska bli så roligt.
Jag ser verkligen fram emot att komma tillbaka till Fayetteville.
Det var där jag först hamnade
när jag kom till Arkansas.
Jag fullkomligt älskade det. Jag undervisade i juridik.
Vi ska åka förbi och titta på huset där vi gifte oss.
Huset är nu ett museum,
vilket får mig att känna mig jättegammal.
Jag kan inte tänka mig en bättre guide än Ann Henry,
som blev en av mina första vänner i Fayetteville, Arkansas.
CLINTONHUSET
Ann!
UTBILDARE & AKTIVIST
-Välkommen till ditt hem! Och Chelsea. -Hej, Ann.
-Det var här allt började. -Jag vet. Jag har aldrig varit här.
-Du kommer att älska det. -Jag har aldrig varit här.
-Jösses, är det din bröllopsklänning? -Nej, hon har aldrig varit här.
Jag visste inte att den fanns här förrän jag kom in.
Jag köpte den på Dillard's, och den kostade 53 dollar.
Din mor sa åt dig att du var tvungen att ha en bröllopsklänning.
Ja, och hon följde med mig till Dillard's fredagskvällen
-innan jag gifte mig. -Lite annorlunda än din, Chelsea.
Jo, tja…
-Vi gifte oss här. -Precis här.
Det här var vår matsal.
TA IN ETT NYTT TEAM
-Clinton till kongressen. -Det här var 1974.
Jag minns den här, stjärnan.
Vad är det för slips?
Det var såna slipsar män använde på den tiden.
-En av pappas slipsar, eller inte? -Den kan ha varit hans. Lustigt, va?
-Okej, mot köket. -Visst.
-Ser det likadant ut, mamma? -Väldigt bekant.
-Bränd orange. -Hitta…
-Jag gillar det. Det är glatt. -Definitivt fantastiskt.
Varför står det Swansons överallt…
-De är stora här. -De gjordes i Fayetteville.
Jag minns att jag åt Swansons kycklingpaj som barn.
Jag blev bara förvirrad… Att se det här bredvid mina föräldrar.
-De lagade inte så mycket mat. -Det var därför jag frågade.
Vi åt mycket kycklingpaj.
Vad har vi här? Är det foton?
Är inte det ett underbart foto?
-Jag har nog aldrig sett det. -De där glasögonen.
-Du ser ut som 70-talet, mamma. -Hon har…
Kära nån.
-Det ska du veta, 1974… -Ja, ma'am.
Vi hade hört talas om henne.
Din pappa pratade om att det fanns en kvinna han var kär i,
som klarade precis allt, och han ville gärna gifta sig med henne,
men han trodde inte hon skulle vilja gifta sig med honom.
Vi ville alla träffa henne.
Juridikutbildningen hade en reception, och då jag var advokat skickades jag dit.
Jag gick dit, och där stod hon i sin page och byxdress.
Vi skakade hand, och har varit vänner sen dess.
-Det har vi. -Omedelbart…
-Och 50 år senare… -Det är det jag menar. Toppen.
Ann var snäll nog att vara värd för bröllopsmottagningen.
Jag misslyckades med en grej.
-Jag glömde anlita fotograf. -Kära nån.
Du vet, idag, om man inte har ett foto, så hände det aldrig.
-Då tänkte man inte på sånt. -Nej, det gjorde vi inte.
Om hon inte tänkte på en bröllopsklänning tänkte hon definitivt inte på en fotograf.
-Mode var väl aldrig vår prioritet? -Nej!
Det var inte min starka sida. Det kan jag säga.
När jag flyttade till Fayetteville, tog jag en risk.
Många tyckte att jag var galen.
Att komma från en storstad som Chicago,
-det här måste ha verkat så lantligt. -Smallville.
Det… Det var litet, men välkomnande,
och människorna var så intressanta, och vi hade så trevligt.
Jag berättar alltid för alla att jag älskade att bo i Fayetteville.
-Tja, det… -Ja.
-Det var här jag gifte mig. -Det stämmer.
-Resten är historia. -Som jag sa till Chelsea…
Du vet, för mig var det här en väldigt danande plats.
Jag fann ett underbart hem här.
Och jag är inte den enda. Vi är på väg till Canopy,
en av de organisationer som hjälper flyktingar att rota sig i Arkansas.
Just nu ingår Canopy i en nationell satsning
för att finna hem åt 75 000 afghaner som tvingades fly sina hem
när talibanerna kom tillbaka och tog över igen sommaren 2021.
ALLA ÄR VÄLKOMNA
-Hej. Hur mår du? Trevligt… -Utrikesminister Clinton. Jag är Joanna.
-Hej, Chelsea. Trevligt att träffas. -Tack. Ursäkta mina kalla händer.
Jag ska ge er ett varmt Canopy-välkomnande
-här i Fayetteville. -Vad fint.
VERKSTÄLLANDE DIREKTÖR, CANOPY NWA
-Nästa familj kommer på onsdag. -Du skojar.
Vi har påbörjat processen med att förbereda allt
för vi vill ha ett varmt hem som står redo att välkomna dem.
Den senaste månaden har vi välkomnat 56 personer i 13 olika hushåll…
-Det är underbart. -…vilket är otroligt.
-Hur många personer ska bo här? -En familj på fem personer.
Det har varit en utmattande tid för alla familjer som har tagit sig hit.
Men vi har kunnat föra dem till en trygg och lugn plats.
-Vill ni hjälpa till att montera en säng? -Gärna.
Det här är en del av det roliga med att vara med i Canopy,
för folk donerar saker till oss. Så därför har vi en påse skruvar,
-och den här dagbädden… -En påse skruvar?
-Vi brukar samlas och försöka lösa det. -Okej.
Här, Chels, håll den här.
-Den… Ska den hit… -Här.
-Här, mamma. -Här. Ja.
Donerades det här?
-Ja. Så ibland… -Har vi tillräckligt med skruvar?
-Här nere behövs korta skruvar. -Det här lär bli intressant.
-Mamma, vi behöver en kortare här. -Okelidokeli.
-Okej. Den här ska in här. -Japp.
Gissa hur många spjälsängar jag monterat?
-Ja. -Så där ja.
Jag vill inte att sängen kollapsar med nån i den.
De brukar hoppa in i sängen när de först ser den.
-Vi måste se till att den är stadig. -Åh, nej! Skrämmande.
-Okej, få se om det… -Det krävs en by.
Det gör det. Absolut.
En till här.
-Så där. -Toppen.
-Den verkar rätt stadig. -Jag tror… Jag tror den duger.
Jag tror vi klarade det.
-Den passar! Bra. -Ja.
Utmärkt, utmärkt.
-Jag antar att vi jobbar vidare. -Ja!
-Ja, vi har mycket att göra. -Okej!
-Toalettpapper. -Tack.
Den här ramlade ner. Ska vi sätta upp den igen?
Vårt duschdraperi ramlade ner.
-Ja. -Ja, jag vet inte.
-De här är verkligen… -Åh, nej.
Nej, men mamma, vi behöver de små…
Den går inte att hänga.
-Den behöver de små halvmånarna. -Ja.
Den kommer att ramla ner lätt, men det ser fint ut.
Den är uppe.
GISSA HUR MYCKET JAG TYCKER OM DIG
-En av våra favoritböcker. -Vi är redo.
-Så fort vi lagat duschdraperiet. -Så fort det är fixat, ja.
Vi var så nära.
Den här är så coolt. Jag älskar den.
SÅ GLAD ATT NI ÄR HÄR
Jag kan inte tänka mig det mod som krävs för att lämna sitt hem.
Att lämna allt man känner till.
Vi kommer få chansen att träffa en familj från Kabul
som kom till Arkansas för bara några veckor sen.
Och mamma, du har försökt hjälpa till att evakuera afghaner i månader,
framförallt afghanska kvinnor och deras familjer.
För mig sluts cirkeln genom att få träffa den här familjen
som Canopy hjälper bosätta sig.
Jag är tacksam för den här chansen
att välkomna er till Arkansas och USA.
-Tack. -Ja. Vi är…
-Hur länge har ni varit här? -Ungefär tre veckor.
Tre veckor.
När vi först kom till Arkansas
stod det pumpor vid varje dörr.
Min mamma frågade hela tiden: "Varför förvarar de pumporna där, Basira?"
En av de dagarna klädde barnen ut sig i olika dräkter.
Det var då vi insåg att det var kulturellt och traditionellt.
Kanske nästa år.
Nästa år. Jag slår vad om att din son kommer vilja klä ut sig.
Ja.
Ni verkligen förkroppsligar det ofattbara mod
så många afghaner har tvingats visa.
15 AUGUSTI 2021
Talibanska styrkor gick in i den afghanska huvudstaden Kabul idag.
Det markerar kulmen av en snabb framfart
och återtagandet av kontrollen nästan exakt två årtionden
efter att de berövades makten.
Omständigheterna i Afghanistan
under de här 20 åren var inte perfekta,
men folk var lyckliga för att de hade sina grundläggande rättigheter,
som att kvinnor fick studera, gå på universitet
och vara en aktiv del av samhället.
Gick du i skolan då?
Jag tog juridikexamen från universitetet i Kabul.
Juridik och statsvetenskap.
-Gick du i skolan? -Jag gick på universitetet.
När jag studerade i Kabul
sa jag alltid att jag ville bli läkare.
Man har inte bara förlorat sin nutid, man har förlorat sin framtid.
Förlorat det man trodde skulle vara möjligt.
När regimen förändrades och talibanerna kom,
det var katastrofalt för Afghanistan.
Det hände så snabbt.
Ni tvingades fatta livsavgörande beslut på bara några timmar.
Tusentals människor hastade till flygplatsgrindarna,
och vissa dog för att det var så trångt.
En del av våra familjemedlemmar ville inte åka till flygplatsen.
Men kl 02:00, lämnade vi vårt hem.
Det enda vi kunde ta med oss var en ryggsäck.
24 AUGUSTI 2021
Afghanistans flygplats har många grindar.
Vi kom till Abbey Gate.
Två dagar efter oss skedde en självmordsattack vid den grinden.
Det var farligt och riskabelt, men vi kom igenom den grinden.
-Lyckades ni alla resa tillsammans? -Ja.
Vi ville inte komma hit som flyktingar,
men vi tvingades ta det beslutet.
Och hur mår din son? Har han anpassat sig till att bo på en ny plats?
Men nya människor och ett nytt hem?
De första dagarna var det svårt, för känslan av att vara hemlös
är svår även för ett barn.
Så när han förstod att han hade… Han har ett hem.
Då blev han så glad.
Han vet att vi har ett hem,
en lugn stad och att han kan leka tryggt.
Och nu lär han känna nya vänner.
Det var min nästa fråga. Har han träffat nya vänner?
Ja. Han har gjort sig vän
med några av mina grannar och sponsorfamiljer.
Nu tycker han Arkansas är okej.
Vi önskar er det allra bästa.
Vi hoppas att ni får en fin första Thanksgiving.
-Ja, tack. -Glad Thanksgiving. Tack, mamma.
-Jag kan ta den. -Nej, jag gör det. Du serverade. Tack.
-Fru minister? -Ja?
Första dagen man besöker ett afghanskt hem,
behöver man inte diska.
Andra dagen, då diskar man.
Vi diskar vid…
Okej? Ja, den första dagen slipper man.
Jag tror det är viktigt att besöka vårt förflutna.
Finns det nån bättre plats att reflektera över det än Little Rock?
VÄLKOMNA TILL LITTLE ROCK
Där ligger Rally's. Jag minns deras curly fries.
Så goda. Jag undrar om de fortfarande görs på samma sätt.
Jösses. Jag minns att vi gick till lekplatsen
nära War Memorial Stadium. Och det hade en…
-Och zooet. -Jag älskade zooet.
Du älskade det. De döpte en schimpans efter dig.
Nej, det gjorde de inte.
Det var inte en schimpans. Det var en orangutang.
-Jaså, en orangutang? -Född 1975.
Jag trodde du hade döpt mig efter orangutangen.
-Det skulle jag inte göra. -Jag menar, hon verkade rar.
Vi var här på valdagen 1996.
Jag var i köpcentret med några av mina vänner,
och jag ville pierca öronen. Jag var 16, och jag ringde dig
och du sa att du inte ville att jag skulle göra nåt impulsivt.
Jag kunde inte tro att du sa nej,
jag tyckte: "16 är fyra år äldre än 12." Du hade satt 12 år som gräns.
Först och främst, jag minns inte att jag sa 12 år.
-Jag tror jag sa 20 eller 30. Inte 12. -Definitivt inte.
-Jag är ledsen, så sa jag aldrig. Nej. -Jag var… Det gjorde du.
Och… Men när jag var liten.
Jag sa till Charlotte att jag skulle pierca öronen med henne.
Jösses. Få se vad du säger när hon är 16 och ringer från ett köpcenter.
-Hon får göra det när hon är 12. -Okej. Visst. Mitt stackars barnbarn.
-Okej. -Vi kommer överleva.
Här ligger Central High School där du hade gått i skolan,
-om vi hade bott kvar i Little Rock. -Ja.
Vilken ståtlig byggnad. Och historiskt sett blir den
-ännu viktigare och mer speciell. -Viktigare.
När jag ser ut över Central High School tänker jag på Brown v. Board of Education,
som fastslog att kommunala skolor i USA skulle integreras.
Att skolorna de svarta barnen gick i
inte var jämförbara, än mindre jämställda med skolorna de vita barnen gick i.
1957 HADE LITTLE RICK CENTRAL HIGH SCHOOL EN HELT VIT ELEVPOPULATION
1957 sa skolstyrelsen i Little Rock: "Vi tänker integrera skolorna."
Och nio modiga unga män och kvinnor
blev de första svarta eleverna i denna fantastiska high school.
Alla skolor borde givetvis ha gjort likadant,
men i många delar av landet gjorde man ingenting.
Det är svårt att ens tänka sig att nio studenters
integration i en elevpopulation närmare 2 000 elever
ens kunde kallas integration.
Vilken press de nio eleverna måste ha känt.
När du var barn i Chicago, var du medveten om vad som pågick
-här i Little Rock? -Absolut.
Jag bodde i en vit förort utanför Chicago och gick i bra kommunala skolor.
Och min far såg på nyheterna varje kväll,
och plötsligt såg jag nåt i bildrutan som etsade sig fast i min hjärna,
nämligen de modiga unga svarta eleverna, Little Rock Nine.
De gick igenom folkmassor som skrek åt dem, bespottade dem.
-De var hatiska. -De spottade på dem.
Barn bara fem, sex, sju år äldre än mig.
Det gjorde mig mycket mer medveten om vad som pågick utanför mitt eget samhälle.
Du vet, storhet går sällan som på räls.
Jag såg vad som hände här 1957.
Det fick mig inte att ogilla mitt land.
Det fick mig att beundra ungdomarna som försökte
tvinga vårt land att leva upp till sina ideal.
Jag är så hedrad
att vi ska få prata med Carlotta och Minnijean,
som ingick i Little Rock Nine, om deras personliga upplevelser.
-Jösses! Carla. -Hej.
-Trevligt att råkas. -Så roligt att se igen, min vän.
Detsamma.
-Kära nån. Vilken ynnest. -Vad sägs om det?
Underbart.
Vi har pratat mycket om vad det innebär att vara djärv.
LITTLE ROCK NINE-ELEV
I ert fall, vetskapen om att ni förtjänade en högklassig utbildning…
LITTLE ROCK NINE-ELEV
…och tilliten till att ni hade modet att kämpa för att få gå på Central.
Jag har tänkt på hur det var att växa upp i Jim Crows sydstater.
Jag fick lära mig att jag var vacker.
Jag fick lära mig att jag var smart…
-Vilket var sant. -…och begåvad.
Jag heter Minnijean Brown. Jag är tacksam mot alla dem
som stöttade oss och ihärdigt deltog i vår kamp.
Våra familjer ville inte att vi skulle behandlas illa.
Och vi gick hellre än vi tog bussen.
Så ni skickades inte bak i bussen,
-ni undvek det? Ja. -Vi gick mycket.
Att göra motstånd blev naturligt.
-Så är det. -Så att vi var trygga.
Min mor brukade säga: "Saker kommer att förändras.
Man måste vara redo att gå in genom dörren,
oavsett om den står vidöppen eller bara står på glänt.
Och det gör man genom att få bästa möjliga utbildning."
Jag fick utbildning itutat i mig redan från vaggan.
Jag läste historia på Central.
Slaveriet diskuterades, och det fanns ett stycke
i historieboken där det stod…
"Slaveriet var bra för de svarta."
Och dumma lilla jag räckte ödmjukt upp handen och sa:
"Det är inte vad jag har fått lära mig om slaveriet."
Där bestämdes mitt öde. Jag blev en bråkstake.
Jag visste inte vilken…
Du visste inte att du inte borde säga sanningen.
Precis. Absolut.
Men när skolstyrelsen i Little Rock fattade det beslutet,
hur kom det sig att ni blev två av de nio?
Jag ville bli doktor på grund av Marie Curie.
Det var ett bra skäl.
Ja. Jag visste att i det här labbet var man två barn
som dissekerade en groda.
När det på Dunbar stod tio eller 12 barn runt en groda för att dissekera den.
Det handlade om åtkomst till… en möjlighet.
Jag tror jag fick registreringskortet den första augusti.
Och jag glömmer aldrig min fars min. Hans ögon spärrades upp.
-Han sa: "Tänker du gå på Central?" -Och jag sa: "Ja."
Han tjänstgjorde i andra världskriget.
Och han sa: "Ingen tar mina pengar och skiljer ut dem.
Det finns inga vita eller svarta dollar vad skatten anbelangar.
Jag hjälper till att finansiera Little Rock Central High School."
Mina föräldrar var stolta.
Första dagen kom jag fram och träffade de andra.
Jag såg en folkmassa som väntade,
men jag var inte rädd.
-Var du? -Nej.
-Jag var inte rädd… -Vi hade aldrig hatats.
-Vad hade vi att vara rädda för? -…rädda för?
Vi började gå, och fram kommer en officer och säger:
"Få barnen att vända och gå hem."
Kvällen innan hade guvernören sagt att han skulle kalla in
Arkansas nationalgarde för att skydda invånarna i Little Rock.
Jag försökte förstå vad det var som pågick.
Gardet var här för att skydda invånarna.
Kontrollera den där folkmassan där. Så tänkte 14-åringen.
Det slutade med att vi vände om och gick.
Andra första dagen var den 23 september.
Den morgonen hade vi gått in genom sidodörren.
Och klassrummet låg mot baksidan,
så jag såg inte vad som hände på framsidan.
Mobben växte.
Jag var på geometrilektion när polismannen kom till dörren
och hastade ner med oss till två polisbilar.
De sa: "Lägg filtar över era huvuden och titta inte upp."
Och jag hörde honom säga:
"Tryck gasen i botten och stanna inte för nånting."
Än idag känner jag adrenalinet.
När jag kom hem hade telefonen ringt.
Folk sa till min mor att gå dit och ta ut Carlotta från skolan.
Min mor är 96 år gammal,
och de grå hår hon har idag började växa den 23 september 1957.
Det var min läskigaste dag.
Och det var då president Eisenhower sa: "Vad är det som händer i Little Rock?"
Han visste att han var tvungen att agera, och min morbror ringde mig och sa:
"Vet du vem som kommer till Little Rock på grund av dig och dina vänner?"
Landets grädda, 101st Airborne, the Screaming Eagles,
som hade blivit berömda under andra världskriget.
Det ska ni veta, att se dem…
Presidenten beordrade in amerikanska soldater till Little Rock.
De eskorterade negerbarnen till och från skolan,
och skyddade dem från de hotfulla folkmassorna.
-Vi skulle sitta hukade… -Ja.
-…i våra garderober. -Visst.
Det var mobbens mål.
Allt hat och dylikt hade som mål… Att få oss att säga:
-"Vi går inte tillbaka." -Nej, nej.
Men eftersom vi gick tillbaka, var han tvungen att agera.
Ni var tvungna att tro på er själva,
och tvungna att vara modiga.
Ni var tvungna att vara beredda att stå på er.
-Visst. -Och att betala priset för det.
Jag hamnade i onåd för att ha ställt frågan om slaveriet.
Den stämpeln blev jag aldrig av med.
Varje dag blev jag förföljd av en grupp flickor,
som trampade på mig, spottade på mig och sa: "Du är ful. Du stinker. Du är sv…"
Ni vet, det vanliga.
På väg in i mitt klassrum blir jag slagen i huvudet med nåt.
Jag plockar upp det, och det är en handväska
-med sex kombinationslås i. -Wow.
Jag tog upp den…
…kastade den på golvet och sa: "Lämna mig ifred, white trash."
Min klasslärare hörde mig.
Sen sa de: "Du måste bort." Därför blev jag relegerad.
Spottandet och knuffarna nerför trapporna fortsatte,
men jag visste att jag var lika bra som vemsomhelst.
Och det var det som hjälpte mig att uthärda.
Ni marscherade igenom kaoset mot toppbetygen.
Ja.
Jag vill att de unga förstår att man måste låta galningarna hållas.
-Det måste man. Ja. -De är distraherande.
-De vill förstöra. -De ville distrahera er.
-De vill förstöra för en. -Jäklas.
-Låt er inte avskräckas. -Visst.
Så mycket hände i de här korridorerna.
Vi bar alltid omkring på våra böcker,
och det gjorde vi för att om vi lämnade dem i våra skåp,
så bröt de sig in i skåpen.
Och man fick inte tappa böckerna.
För om man tappade böckerna och försökte ta upp dem,
-blev man sparkad i baken. -Ja.
Min mamma sa: "Du får stanna hemma."
Jag svarade: "Nej, jag måste se vad de ska göra mot mig idag, okej?"
Är ni fortfarande uppmärksamma när ni går i korridorer?
-Känner ni er trygga? -Jag är uppmärksam. Mycket.
-På grund av vad som hände här. -Ja.
Och jag uppmärksammar även vem som kommer emot mig.
Och ni ska veta att många som växte upp i Jim Crows sydstater
-har den radarn. -Ja.
Vi förstår allt vad gäller vita.
-Men… Det går inte åt båda hållen. -Så är det.
-Jag har magisterexamen i vita. -Okej. Visst.
Vita borde ha grundläggande behörighet i svarta.
Det räcker.
Jag säger åt ungdomarna: "Barn kan tvinga presidenter att agera."
Ni har en röst.
Ni kan tvinga makthavarna att göra saker
-de kanske eller kanske inte vill göra. -…inte vill göra.
Vanliga människor kan göra extraordinära saker.
Extraordinära saker.
Här är vår kyrka,
-Första förenade metodistkyrkan. -Ja.
-Här tillbringade vi mycket tid. -Varje söndag.
Jag minns hur generad jag blev när det var mors dag eller nåt,
och barnen hade ordet…
-När barnen hade ordet. -Och…
De frågade oss vad vi ville ge våra mammor på mors dag,
och jag ville ge dig livförsäkring.
Jag trodde det betydde att du skulle leva för evigt.
Alla…
Alla i församlingen liksom:
"Vill hon ge sin mamma en livförsäkring?" Jag minns hur generad jag blev.
Jag blev rörd. Jag tyckte verkligen om det.
Det här väcker en massa fina minnen till liv, eller hur?
Jösses, så många minnen.
Jag älskade att vara barn här,
men att växa upp i Arkansas var inte alltid lätt för Symone,
vilket du kanske inte visste innan vi förberedde oss
för att åka till Little Rock,
men jag visste för jag har följt RuPaul's Drag Race.
The name's Symone
"RUPAUL'S DRAG RACE" SÄSONG 13
And I'm here for the throne Beat face and I'm Arkansas grown
Innan Symone blev Symone,
hette hon Reggie Gavin, född och uppväxt i Conway, Arkansas,
vilket ligger rätt nära Little Rock.
Hon var alltid lite vilsen tills hon hittade drag.
USA:s nästa dragsuperstjärna är…
Jag blev så glad när hon vann säsong 13 av Drag Race.
Symone!
Jag hejar alltid skamlöst på människor från Arkansas.
Nuförtiden bor Symone i Los Angeles,
men hon är i Little Rock över helgen.
Och ikväll har hon fest tillsammans med sina Arkansasvänner.
Och vi står på gästlistan.
Där är hon.
Jag växte upp i Conway, en av småstäderna här,
och det djärvaste jag nånsin gjort var att jag gick på skolbalen i drag.
Under min uppväxt var jag aldrig trygg nog att vara mig själv,
men jag visste att kunde jag gå på balen med huvudet högt, så klarar jag allt.
Det var första gången jag visade mig i drag.
Den djärvaste Arkansasbon drag-riket känner till.
Efter college i Little Rock visste jag att jag ville satsa på drag.
Då lärde jag känna min familj, House of Avalon.
House of Avalon är ett kollektiv av queer-artister som vill ha kul
och göra världen tryggare för folk,
oavsett om det är genom konst, fotografi, drag, videor…
Alla färgerna i målarlådan.
Jag visar ett av mina ben och en av mina fina axlar.
-Ett kycklingben och en fin axel. -Och en fin axel.
House of Avalon gav mig tillåtelsen jag behövde
för att vara den jag ville vara och utforska drag och Symone.
IKVÄLL HÅLLER HOUSE OF AVALON
EN FEST MED SKOLBALSTEMA FÖR NÄRA VÄNNER OCH FAMILJ
-Det här blir min första bal. -Va?
-Titta bara! -Så gulligt.
Du kommer bli full och gravid.
AVALONBALEN
Välkomna, alla, till Avalonbalen.
Ja!
Hej!
Herregud.
Vilken entré. Jag älskar det.
Jag behöver er minst en gång i veckan.
Vi är alltid redo för fest.
Vilket fantastiskt event det här är för västra Little Rock.
Jämfört med din bal?
Det var så länge sen.
House of Avalon… Det är som i Avalons dimmor.
För länge, länge sen.
Jag minns din bal.
-Var hölls din bal? -På en båt.
Jaså?
Jag hade inga paljetter, jag önskar jag hade haft det.
Det här är mycket mer fabulöst
än det jag hade på mig på balen.
Okej, jag måste, med föga elegans,
-slänga över benen. -Komma över det?
Jag var tvungen att göra likadant.
-Dina ben är oändliga. -Ja.
SYMONES MAMMA
Så du växte upp i Conway.
Hur var det för dig, mamma?
Jag var väldigt beskyddande. Jag vakade över honom.
-Som en hök. -Var du medveten om det
när du var barn?
Ja. Jag visste vad jag kunde och inte kunde komma undan med.
Jag var en curlingmorsa,
det hade inte gjort nån skillnad om han var gay, straight eller lila.
Det hade inte spelat nån roll.
Hur gammal var du när du började mobbas?
Första klass. Jag glömmer det aldrig.
Det var en av de första skoldagarna, och jag var så exalterad.
Jag hoppade på bussen och satte mig på min vanliga plats.
En av mina "vänner"… Jag pratade och gestikulerade, ni vet?
Och han sa: "Gud, varför är du så jäkla gay?"
-Var det en förstaklassare? -En förstaklassare.
Jag visste inte ens vad det betydde.
-Visst övervägde du självmord? -Jag… Öh… Ja.
-När du var nio? -Nio, ja.
Visst är det galet? Men…
Och i detta nu har vi barn som tar livet av sig.
-Självmord. -I detta nu.
Du kom hem en dag och jag sa: "Jag orkar inte mer."
Jag blev så arg på honom, jag liksom: "Du ska aldrig behöva känna så.
Om ingen annan stöttar dig så gör jag det."
Välsigne dig. Välsigne dig.
Oavsett vad.
Och när upptäckte du drag?
Jag var säkert 16 år gammal, och jag tittade på RuPaul's Drag Race.
Och jag tänkte: "Kan man sätta på sig peruk, smink och kläder,
och sen göra vad man vill?
Jag är redo. Vi kör." Och det var där allt började.
-Det var det. -Bara från
-det du såg på RuPaul? -Ja. På RuPaul.
Hur fantastiskt är det inte
-att du var med i det programmet? -Ja.
-Och sen vann du. -Sen… vann jag.
-Otroligt. -Det sitter en krona här.
Den syns inte, men den är där.
Så du är 16, ser programmet och liksom: "Det där kan jag göra."
Visst. Jag kan göra drag.
Och jag berättade för folk att jag gjorde det, som mina vänner.
Och de sa: "Ska du gå på balen i drag?"
-Och jag liksom… -"Kan jag? Kan jag göra det?"
"Kan jag gå på balen i drag?" Och sen: "Vet ni? Det ska jag göra."
Jag gick dit ensam.
Biträdande rektorn liksom: "Vem är det? Den eleven har jag aldrig sett förr."
Och mr Lynn sa: "Det är Reggie.
Visste du inte att han skulle gå i drag? Kom in, Reggie.
Om nån säger nåt till dig, säg till mig."
-Jisses. -Det var jag inte beredd på,
så jag liksom: "Vi kör."
Visst är det intressant? Man oroar sig för sitt barn
-om ens barn är annorlunda. -Ja.
Men om ens barn är annorlunda och inte tillåts bli
-den det barnet är menat att bli… -Precis.
-1 000%. Nästan värre. Värre. -…då är det ännu värre.
Och plötsligt inser man:
"Den största gåva jag kan hoppas att mitt barn får uppleva
är att bli den det barnet är menat att vara."
-Och så blev det med din resa. -Absolut.
Japp. Drag hjälpte mig att hitta min röst.
Det hjälpte mig att bli säker på den jag är utan drag.
Och jag tror inte att jag hade överlevt om jag inte haft Symone.
Om jag inte hade mig själv. Det kan jag säga.
Om jag inte hade haft mig själv. Hon… Det blev min räddning.
Okej, divor. Då sätter vi igång den här balen.
-Är det dags? -Är det dags?
Ikväll ska hon få jobba.
Arkansas stolthet, Symone!
Vilken fantastisk resa.
Framförallt den tiden på året, så vackert.
Det gjorde mig nostalgisk. Jag älskade att vara tillbaka.
-Det är en speciell plats för vår familj. -Det är det.
Tack för att du körde runt med mig, raring.
Tack för tilliten att köra runt med dig.
Fast jag hade aldrig låtit dig köra omkring med mig.
-Det var toppen. -Ja.
Det var så rörande att vi fick höra
dessa fantastiska kvinnors historier.
Alla vi pratade med skapade utrymme.
Må vara ett fysiskt utrymme eller ett psykologiskt utrymme.
Ett avsteg från det som var bekvämt och bekant
till det okända och det som faktiskt är farligt.
Människor som alla tog en risk.
-Och inte bara för egen del. -Precis.
Utan även för sina barn,
och för deras samhällen på ett sätt som jag finner oerhört djärvt
och onekligen inspirerande.
Undertexter: Victoria Heaps