Я з нетерпінням чекаю поїздки в Арканзас.
Щойно отримала книжки.
«101 страва, яку слід з'їсти в Арканзасі, перш ніж умерти».
-Перший рекомендований ресторан… -Ну, який?
…«AQ Chicken House».
О боже, я…
Я з'їла стільки курчат в «AQ Chicken House»…
Лимонно-перцеве, пряне, курча тапака,
смажене на сковороді.
Неймовірно.
Пошукаємо таке для тебе.
Мені подобалося моє дитинство там.
У мене стільки прекрасних спогадів про дорослішання в Літл-Року.
Коли ми з татом почали зустрічатися,
він з самого початку казав: «Я повернуся додому, в Арканзас».
Я подумала: «Треба побачити, який той Арканзас».
Тоді я й вирішила зробити крок у невідоме, піти за покликом серця.
Я вважаю Арканзас поворотним моментом мого життя.
Саме там ти народилася.
Авжеж, це найважливіше,
що зі мною там сталося.
І я думала:
як місце, де ти перебуваєш, формує й випробовує тебе?
Поїздка в Арканзас допоможе нам добре подумати
над такими питаннями: що таке сила духу?
Як ти приймаєш важкі рішення?
Як ти робиш крок у невідоме,
іноді не уявляючи собі результату?
Я з нетерпінням чекаю повернення.
І я.
Не думаю, що туди ще багато влізе.
Ти здивуєшся тому, як її можна збільшити.
Ще повно місця.
-Може, мені сісти на твою валізу? -Ні, не треба… Вона дуже…
-Знаю, ти дуже… -Надійна!
-…ти дуже вірна цій валізі. -Це так.
-Добре. -О боже. Гаразд.
Усе! Ми закінчили! Їдьмо в Арканзас.
Вирушаймо.
Я цього не очікувала. Тому сказала: «Давайте».
Я магістр науки про білих.
І хочу, щоб білі знали про чорних хоча б на загальноосвітньому рівні.
СИЛЬНІ ДУХОМ ЖІНКИ РИЗИКУЮТЬ
НЬЮ-ЙОРК
Наступна зупинка – Літл-Рок.
АРКАНЗАС ЛІТЛ-РОК
-Рушаймо. -Це ж не механічна коробка передач?
Ні, це мікрофон.
«Потрібний ремонт. Зверніться до продавця».
Буде дуже весело.
Я дуже хочу з'їздити у Феєтвілл.
Спочатку я поселилася там…
ФЕЄТВІЛЛ
…коли переїхала в Арканзас.
Мені дуже подобалося там. Я викладала на юрфаку.
По дорозі буде будинок, у якому ми з татом одружилися.
Там тепер музей…
ФЕЄТВІЛЛ АРКАНЗАС
Зізнаюся, через це я почуваюся дуже старою.
Не уявляю, хто краще нам усе тут покаже, ніж Енн Генрі –
одна з моїх перших подруг
тут, у Феєтвіллі.
ДІМ КЛІНТОНІВ МУЗЕЙ
Енн!
ЕНН ГЕНРІ ВИКЛАДАЧКА, АКТИВІСТКА
Вітаю у вашому домі! Челсі.
Привіт, Енн.
-Тут усе й починалося. -Я тут ніколи не була.
-Тобі сподобається. -Я тут ніколи не була.
-О боже. Це твоя весільна сукня? -Вона тут не була.
Я не знала, що вона тут, поки не зайшла сюди.
Я купила її в «Dillard's» за 53 долари.
Бо твоя мама сказала, що треба купити весільну сукню.
І вона поїхала зі мною в «Dillard's» увечері в п'ятницю
-до нашого весілля. -Трохи не таке, як у тебе, Челсі.
Так. Ну…
-Ми одружилися прямо тут. -Тут.
Це була наша їдальня.
ШЛІТЬ НОВУ КОМАНДУ
-Клінтона – в Конгрес. -Це був 1974 рік.
КЛІНТОН ВІД АРКАНЗАСУ
Я пам'ятаю цю зірку.
КЛІНТОН
А що це за краватка?
Отакі краватки тоді носили чоловіки.
Це татова краватка?
Можливо. Смішно, так?
-А тепер – кухня. -Так.
-Вона така й була, мамо? -Майже така сама.
-Помаранч. -Мені…
-Мені подобається. Життєрадісно. -Фантастично.
Чому усюди заморожені обіди «Swanson»…
-Бо це не абищо. -Їх виробляли тут, у Феєтвіллі.
Пам'ятаю, в дитинстві їла курячий пиріг «Swanson».
Мене спантеличило…
Чому це висить поряд з моїми батьками?
-Бо вони небагато готували. -Я тому спитала.
Ми часто їли пироги з куркою.
Що тут у нас? Фотографії?
Хіба ця не чудова?
-Здається, я цю не бачила. -Ці окуляри.
-Ти типова мама 70-х. -Вона…
О боже.
-У 1974 році… -Так, мем.
Ми про неї часто чули.
Твій тато розповідав про жінку, в яку був закоханий.
Вона могла робити будь-що, а він лише хотів одружитися з нею,
та не знав, чи вона погодиться.
Ми хотіли з нею познайомитися.
Якось на юрфаку був прийом,
а я ж юристка, тому змогла піти.
Я приходжу, а там вона: зі стрижкою «паж» і в костюмі.
Ми потисли одна одній руки й відтоді дружимо.
-Авжеж. -Я одразу…
-І через 50 років. -От і я про це. Було чудово.
Енн організувала весільний прийом.
Я не впоралася з одним завданням.
-Не знайшла фотографа. -О боже.
Тепер, якщо чогось не сфоткали –
цього не було.
-А ми про це мало думали. -Ні.
Якщо вона не думала про весільну сукню,
то про фотографа – тим більше.
-Мода не була нашим пріоритетом. -Ні!
Це точно був не мій сильний бік.
Коли я переїхала у Феєтвілл, дуже ризикувала.
Люди думали, я з глузду з'їхала.
Якщо ти родом з великого міста Чикаго,
-це історія схожа на «Зелені гектари». -Смолвілл.
Це було маленьке, але привітне місто,
люди там були дуже цікаві, і ми чудово там почувалися.
Я всім кажу, що мені дуже подобалося жити у Феєтвіллі.
-Ну, це… -Так.
-Там я і вийшла заміж. -Саме так.
-А все інше – історія. -Я казала Челсі…
На мене дуже вплинуло це місто.
Тут я знайшла чудовий дім.
І не лише я.
Зараз ми їдемо в «Canopy» –
організацію, яка допомагає біженцям поселитися в Арканзасі.
Зараз «Canopy» бере участь у національній програмі
переселення більш ніж 75 тисяч афганців, що втратили свої домівки,
коли влітку 2021 року владу знову захопив Талібан.
МИ РАДІ ВСІМ
-Вітаю! Як справи? -Вітаємо, Секретар Клінтон. Я Джоанна.
-Привіт. Я Челсі. Рада знайомству. -Вибачте, руки холодні.
Я продемонструю вам теплу гостинність «Canopy»
-тут, у Феєтвіллі. -Ух ти!
ДЖОАННА КРАУС ДИРЕКТОР «CANOPY», ПНЗ АРКАНЗАС
-Наступна родина приїжджає в середу. -Невже?
Ми готуємося, все збираємо,
бо хочемо, щоб у них вдома було затишно.
За минулий місяць ми прийняли
56 людей, яких поселили в 13 будинках…
-Прекрасно. -…і це просто неймовірно.
А тут скільки людей житиме?
Тут житиме сім'я, п'ятеро людей.
Це був виснажливий період для сімей, які сюди добралися.
Але ми змогли привезти їх у безпечне й тихе місце.
-Хочете допомогти зібрати ліжко? -Авжеж.
Це – цікава частина роботи в «Canopy»:
люди жертвують речі,
і в нас є лише пакет шурупів,
-і ця канапа… -Пакет шурупів?
А ми стоїмо навколо й намагаємося розібратися.
Ясно.
Челс, потримай.
-Це… Воно сюди… -Сюди.
-Сюди, мамо. -Так. Сюди.
Це все пожертвуване?
-Так. Пожертвуване. Іноді… -У нас досить шурупів?
-Тут у нас короткі шурупи. -Буде цікаво.
-Мамо, тут потрібен коротший. -Добре.
-Отже, це – сюди. -Так.
Я зібрала стільки дитячих ліжок…
-Так. -Отак.
Не хочу, щоб ліжко розвалилося, коли хтось ляже.
Зазвичай вони одразу стрибають на ліжко.
-Тож скручуйте все міцно. -О, ні! Мене це лякає.
Так, подивимося, чи воно…
Усім миром.
Це точно.
Тут іще один.
-Отак. -Чудово.
-На вигляд доволі міцне. -Думаю… усе добре.
Нам вдалося.
-Підходить! Добре. -Так.
Прекрасно.
-Продовжимо роботу. -Так!
-У нас багато справ. -Добре!
-Туалетний папір. -Дякую.
Шторка впала. Повісити її знову?
Наша шторка для душу впала.
-Так. -Так. Не знаю.
-Ці речі такі… -О, ні.
Мамо, нам потрібні маленькі…
Її нема на що сперти.
-Потрібні маленькі скоби. -Так.
Вона ледь тримається, але так хоч на вигляд добре.
Ми її повісили.
«ЗНАЄШ, ЯК Я ТЕБЕ ЛЮБЛЮ?»
-Одна з улюблених. -Ми готові.
Коли полагодимо шторку.
Так, коли полагодимо шторку.
Нам майже вдалося.
Це так круто. Мені дуже подобається.
ВАМ ТУТ ДУЖЕ РАДІ
Я не уявляю, яким треба бути сміливим, щоб покинути дім.
Покинути все, що знаєш.
У нас є можливість відвідати родину з Кабула,
яка прибула в Арканзас кілька тижнів тому.
БЕНТОНВІЛЛ АРКАНЗАС
Мамо, ти не один місяць допомагала евакуювати афганців,
особливо афганських жінок з родинами.
Для мене це наче завершене коло: зустрітися з сім'єю,
якій «Canopy» допомагає сюди переїхати.
Я дуже вдячна за цю можливість…
АКЕЛА – БАСІРА
…вітати вас в Арканзасі й Америці.
-Дуже дякуємо. -Так.
Скільки ви вже тут?
Приблизно три тижні.
Три тижні.
Коли ми прибули в Арканзас,
біля кожних дверей стояли гарбузи.
Мама питала:
«Чому гарбузи в них біля дверей, Басіро?»
А одного дня
я побачила дітей у різних костюмах.
Тоді я усвідомила, що це – елемент культури, традиції.
Може, наступного року.
У наступному році ваш син точно захоче надіти костюм.
Так.
Ви проявили надзвичайну сміливість,
як і багато інших афганців.
15 СЕРПНЯ 2021 РОКУ
Сьогодні сили Талібану увійшли в серце Кабула.
Це кульмінація їхнього швидкого наступу
й повторного захоплення влади майже через 20 років
після того, як їх її позбавили.
Умови в Афганістані
протягом цих 20 років були не ідеальні,
але люди були щасливі,
бо мали основні права:
наприклад, жінки могли вчитися в школах, університетах,
бути активною частиною суспільства.
Ви на той момент десь навчалися?
Я закінчила Кабульський університет
з дипломом юриста.
Юриспруденція і політологія.
А ви вчилися?
Я вчилася в університеті.
Коли я вчилася в Кабулі,
завжди казала, що хочу стати лікаркою.
Ви втратили не тільки теперішнє, а й майбутнє.
Втратили те, що вважали можливим.
Тоді змінився режим, прийшов Талібан.
Це катастрофа,
яка сталася з Афганістаном.
Усе сталося так швидко.
Вам треба було прийняти доленосне рішення за кілька годин.
Тисячі людей кинулися в аеропорт,
хтось загинув у тій тисняві.
Дехто з нашої родини не хотів їхати в аеропорт.
Але о другій ночі
ми покинули дім.
Ми могли взяти з собою лише рюкзак.
КАБУЛ 24 СЕРПНЯ 2021 РОКУ
У кабульському аеропорту багато входів.
Ми добралися до «Еббі ґейт».
Два дні по тому
там підірвав себе терорист-смертник.
Це було небезпечно й ризиковано,
але ми пройшли крізь той вхід.
-І ви змогли поїхати всі разом? -Так.
Ми справді не хотіли їхати, як біженці,
але довелося прийняти таке рішення.
А як ваш син? Як він адаптувався до життя на новому місці?
Нових людей, нового дому?
У перші дні було важко,
бо навіть дитині важко
почуватися бездомною.
Тож коли він зрозумів, що в нього є дім,
він дуже зрадів.
Він знає, що в нас є дім
у спокійному місті, і він може безпечно гратися.
І він заводить нових друзів.
Я саме хотіла спитати. Він завів друзів?
Так, у нього з'являються друзі
серед сусідів і родин спонсорів.
Тепер йому подобається Арканзас.
Ми бажаємо вам усього найкращого.
Сподіваємося, ви добре відсвяткуєте перший День подяки.
Дякуємо.
Хорошого Дня подяки.
Дякую, мамо.
Давайте я візьму.
О, ні. Я сама. Ви нас пригощали. Дякую.
-Мадам Секретар. -Так?
Коли ви вперше приходите в афганський дім,
ви не миєте посуд.
Удруге – можете мити.
Ми миємо посуд у себе…
Добре? Перший раз не миєте.
Важливо розмірковувати над різними періодами минулого.
А де ж краще про все це думати, як не в Літл-Року?
ВІТАЄМО В ЛІТЛ-РОКУ
ЛІТЛ-РОК АРКАНЗАС
Он «Rally's». Пам'ятаю їхню «спіральну» картоплю.
Така смачна. Цікаво, чи її ще там готують.
Боже. Я пам'ятаю дитячий майданчик
біля Стадіону пам'яті жертв війни. Там був…
-І зоопарк. -Я любила той зоопарк.
Любила. На твою честь там назвали шимпанзе.
Не було такого.
Це був не шимпанзе, а орангутанг.
-То був орангутанг? -1975 року народження.
Я думала, це ти мене назвала на його честь.
-Я б так не вчинила. -Вона була мила.
Ми були тут у 1996 році в день виборів.
Я з подружками пішла в торговельний центр
і хотіла проколоти вуха.
Мені було 16 років. Я подзвонила тобі,
а ти сказала, щоб я не робила цього під впливом ейфорії.
Я не вірила, що ти проти,
бо мені ж 16 років, з 12 минуло чотири роки,
а ти дозволила проколоти вуха в 12.
По-перше, не пам'ятаю, щоб я казала про 12 років.
-Може, я сказала 20 чи 30. Точно не 12. -Авжеж ні.
-Вибач. Я такого не казала. -А я така… Ти казала.
Як я була маленька.
Я казала Шарлотт, що ми проколемо вуха разом.
Боже. Поговоримо, коли їй буде 16, і вона подзвонить тобі з ТЦ.
Я сказала, що вона може проколоти вуха в 12 років.
Ох. Ясно. Бідна моя онука.
-Ага. -Усе буде добре.
Ось Центральна старша школа. Ти б сюди пішла,
-якби ми залишилися в Літл-Року. -Так.
Велична будівля.
І, очевидно, історія
-робить її особливішою. -Важливішою.
ЦЕНТРАЛЬНА СТАРША ШКОЛА ЛІТЛ-РОКА
Коли я дивлюся на цю старшу школу,
думаю про справу «Браун проти Міністерства освіти»…
1954 РІК
…коли було вирішено, що державні школи в США мають бути інтегровані.
Що школи, в яких навчалися темношкірі діти…
ВИЩИЙ СУД ЗАБОРОНЯЄ СЕГРЕГАЦІЮ В ДЕРЖАВНИХ ШКОЛАХ
…навіть не можна порівняти,
не те щоб назвати однаковими зі школами, до яких ходили білі.
У 1957 РОЦІ В ЦЕНТРАЛЬНІЙ СТАРШІЙ ШКОЛІ ЛІТЛ-РОКА
НАВЧАЛИСЯ ЛИШЕ БІЛІ УЧНІ
У 1957 році шкільна рада Літл-Рока заявила:
«Проведемо в школах расову інтеграцію».
І дев'ять сміливих юнаків і дівчат
стали першими темношкірими учнями цієї прекрасної старшої школи.
Зрозуміло, що таке мало відбуватися всюди,
але багато де в країні ніхто нічого не робив.
Прикро думати, що інтеграція тих дев'яти учнів,
у колектив, де було близько двох тисяч,
взагалі вважалася інтеграцією.
А тиск, який відчували ті дев'ятеро учнів.
Ти була мала й жила в Чикаго.
Ти знала, що тоді діялося
-тут, у Літл-Року? -Авжеж.
Я жила в білому передмісті Чикаго
і ходила в прекрасні державні школи.
Мій батько щовечора дивився новини,
і мені врізався в пам'ять образ, побачений на екрані:
сміливі юні темношкірі учні: «Дев'ятка з Літл-Рока».
Вони проходили крізь натовп, який кричав на них і плювався.
-Ненавидів їх. -Плював у них.
А вони ж діти – на п'ять, шість, сім років старші за мене.
Це змусило мене усвідомити, що діялося
за межами моєї власної громади.
Знаєш, велич – не завжди пряма лінія.
Я бачила, що відбувалося тут у 1957 році.
Але це не змусило мене перестати любити свою країну.
Натомість я захоплювалася юнаками й дівчатами,
які намагалися змусити мою країну дотримуватися найвищих ідеалів.
Для мене честь
говорити з Карлоттою та Мінніджин,
учасницями «Дев'ятки з Літл-Рока», про їхній особистий досвід.
-О боже! Карла. -Привіт.
-Рада тебе бачити. -Рада знову побачитися, подруго.
І тебе ми раді бачити.
-Боже. Це така радість. -Правда ж?
Так. Це прекрасно.
Ми багато говорили про те, що таке сила духу.
КАРЛОТТА ВОЛЛС ЛАНЬЄР «ДЕВ'ЯТКА З ЛІТЛ-РОКА»
У вашому випадку – знати, що у вас є право на класну освіту…
МІННІДЖИН БРАУН-ТРІКІ «ДЕВ'ЯТКА З ЛІТЛ-РОКА»
…і вірити, що вам вистачить мужності боротися за місце в цій школі.
Я думала про дитинство на Півдні, де діяли закони Джима Кроу.
Мені казали, що я гарна.
Казали, що я розумна…
-І це правда. -…і талановита.
Я Мінніджин Браун.
Я вдячна багатьом людям,
які підтримали нас і сумлінно працювали для нашого успіху.
Наші рідні не хотіли, щоб до нас погано ставилися.
І ми з більшим бажанням ходили пішки, ніж їздили автобусом.
Щоб вас не відправляли в кінець автобуса?
-Щоб уникнути такого? -Ми багато ходили.
Спротив стає для тебе природним.
-Саме так. -Ми робили це для безпеки.
Мати казала мені: «Усе зміниться.
Ти мусиш бути готова пройти крізь ці двері –
байдуже чи вони відчинені навстіж, чи треба лізти крізь щілину.
І для цього тобі знадобиться якомога краща освіта».
Мені говорили про освіту змалечку.
На уроці історії в Центральній школі
ми проходили рабство. І в підручнику
було написано:
«Рабство було добре для темношкірих».
І дурненька я смиренно підняла руку й сказала:
«Мені відомо про рабство інше».
Це визначило мою долю. Я стала порушницею спокою.
Я не знала…
Ви не знали, що вам не можна говорити правду.
Саме так.
Але коли шкільна рада Літл-Рока ухвалила те рішення,
як сталося,
що ви двоє опинилися в тій дев'ятці?
Я хотіла стати лікаркою через мадам Кюрі.
Хороша причина.
Я знала, що в них у лабораторії одну жабу
препарували дві дитини.
А в школі Данбері
одну бідну жабу намагалися препарувати десятеро чи дванадцятеро.
Річ була в доступі до можливостей.
Здається, я отримала реєстраційну картку першого серпня.
Я ніколи не забуду вираз обличчя мого батька.
У нього аж очі збільшилися.
Він сказав: «Ти підеш у Центральну школу»?
І я відповіла: «Так».
Він служив під час Другої світової.
Він казав: «Ніхто не кладе окремо долари, які бере в мене.
Коли платиш податки, нема білих чи чорних доларів.
Центральна старша школа Літл-Рока існує і на мої гроші».
Мої батьки пишалися мною.
У перший день я познайомилася з іншими.
Я бачила той натовп,
але я не боялась.
-А ти? -Ні.
-Я не боялася… -Ми не знали ненависті.
-То чого нам боятися? -Так. Чого?
Ми вийшли до школи,
аж тут до нас підходить командир і каже:
«Завертайте цих дітей і йдіть додому».
Виявляється, напередодні губернатор закликав
нацгвардію Арканзасу захистити жителів Літл-Рока.
І я намагаюся зрозуміти, що ж діється.
Ось нацгвардія. Вона повинна захищати громадян.
Займіться тим натовпом. Це думки 14-річної дівчини.
Зрештою, ми розвернулися й пішли.
Наступний «перший» день був 23 вересня.
Того ранку ми заходили через бокові двері.
Класна кімната була десь ззаду,
і я не бачила, що діється біля головного входу.
Натовп ставав дедалі більшим.
У мене був урок геометрії, коли до дверей підійшов полісмен
і швидко відвів нас до двох поліцейських машин.
Нам сказали: «Накиньте на голови ковдри й не визирайте».
І чула, як він каже:
«Тисни на газ і в жодному разі не зупиняйся».
Навіть сьогодні я пам'ятаю, як мене тоді трусило.
Коли я прийшла додому, дзвонив телефон.
Люди дзвонили мамі, казали їй піти
й забрати Карлотту з тієї школи.
Моїй мамі тепер 96 років,
і вона почала сивішати в той день: 23 вересня 1957 року.
Це найстрашніший день мого життя.
Тоді президент Ейзенгауер спитав:
«Що діється в Літл-Року?»
Він розумів, що треба щось робити. Мені подзвонив дядько й каже:
«Ти знаєш, хто їде в Літл-Рок через тебе й твоїх друзів?»
Цвіт нації – 101-ша повітрянодесантна дивізія, «Клекотливі орли»,
які прославилися в Другу світову війну.
Скажу вам таке: побачити їх…
Президент відправив у Літл-Рок солдатів США.
Вони супроводжували негритянських дітей до школи й назад,
захищали їх від агресивного натовпу.
-Очікувалося, що ми злякаємось… -Так.
-…і сидітимемо тихо. -Так.
Цього добивався натовп,
тому на нас лилося стільки ненависті… Щоб ми сказали:
-«О, ми більше туди не підемо». -Ні.
Через те, що ми повернулися,
йому довелося діяти.
Ви мусили справді вірити в себе,
мусили бути сміливими.
Мусили хотіти боротися за себе.
-Так. -І заплатити за це певну ціну.
Уперше в мене виникли проблеми,
коли я спитала про рабство.
І я мусила підтримувати репутацію.
Щодня за мною йшли дівчата,
на п'яти наступали, плювалися, казали: «Ти потворна. Ти тхнеш. Ти чорна».
Ну, як завжди.
І от якось я доходжу до класу,
і щось б'є мене по голові.
Я дивлюся, а це сумочка,
-з шістьма кодовими замками. -Ого.
Я її підняла,
кинула на підлогу й кажу: «Не займайте мене, ви, біле сміття».
І мене почула моя вчителька.
І мені сказали: «Ти мусиш піти». Ось чому мене виключили.
Плювки й зіштовхування зі сходів тривало,
але я знала, що я не гірша за них.
І це допомогло мені пережити те, що відбувалося.
Ви промарширували крізь хаос до випуску з відзнакою.
Так.
Я хочу, щоб молодь зрозуміла: треба ігнорувати психів.
-Так. -Вони відволікають.
-Хочуть засмутити. -Відволікають.
-Хочуть вас засмутити. -Так.
-Ідіть своєю дорогою. -Так.
У цих коридорах стільки всього сталося.
Ми завжди носили з собою книжки,
бо якщо лишали їх у своїх шафках,
їх зламували.
І не дай боже впустити книжку.
Як упустиш книжку,
-й нахилишся підняти… -Голова…
-…тебе вдарять по сідницях. -Так.
Мама казала: «Можеш залишатися вдома».
А я їй: «Ні, я мушу побачити, що зі мною сьогодні робитимуть».
А зараз, коли ви йдете цими коридорами, ви обережні?
-Почуваєтеся в безпеці? -О, я дуже обережна.
-Через те, що тут діялося. -Так.
І ще я уважно стежу, хто йде мені назустріч.
Скажу вам:
багато в кого з тих, хто виріс на Півдні Джона Кроу,
-є це шосте чуття. -Так.
Ми знаємо все про білих людей.
-А от вони про нас – ні. -Це правда.
-Я магістр науки про білих. -Точно.
От би білі знали про нас хоч на загальноосвітньому рівні.
Саме так.
Я кажу молоді: «Діти можуть змусити президентів діяти».
Не мовчіть.
Ви можете змусити можновладців робити те,
-що вони хочуть чи не хочуть робити. -Не робити.
Звичайні люди здатні на надзвичайне.
Надзвичайне.
Ось наша церква –
-Перша об'єднана методистська. -Так.
-Ми часто тут бували. Також… -Щонеділі.
Пам'ятаю, що мені було так ніяково, коли, здається, на День матері,
дали слово дітям,
-Так, вам дали слово. -І…
Нас усіх питали, що ми хочемо подарувати мамам на це свято.
Я сказала, що страхування життя.
Я думала, це значить, що ти житимеш вічно.
Усі…
І всі прихожани такі:
«Вона хоче подарувати мамі страхування життя?»
Мені було дуже соромно.
А я подумала, що це дуже зворушливо. Мені дуже сподобалося.
Стільки приємних спогадів, правда?
Господи, стільки приємних спогадів.
Мені тут подобалося,
але дитинство в Арканзасі не завжди було легким для Симон,
про яку ти, мамо, не знала до того, як ми зібралися
в подорож у Літл-Рок,
а я знала, бо дивилася «Королівські перегони Ру Пола».
Мене звати Симон
«КОРОЛІВСЬКИ ПЕРЕГОНИ РУ ПОЛА» СЕЗОН 13
Я хочу сісти на цей трон Я родом з Арканзасу
Раніше
Симон звали Реджі Ґевін. Вона родом з Конвея в Арканзасі,
недалеко від Літл-Рока.
Вона не могла знайти себе, поки не спробувала дреґ.
Наступна дреґ-суперзірка Америки…
Я була така рада, коли вона виграла 13-й сезон «Перегонів».
Симон!
Я завжди без вагань вболіваю за арканзасців.
Тепер Симон живе в Лос-Анджелесі,
але приїхала на вихідні в Літл-Рок.
Сьогодні в неї з її арканзаськими друзями буде вечірка.
Нас теж запросили.
Ось вона.
Я виросла в Конвеї, невеликому містечку…
СИМОН ДРЕҐ-КВІН
…і найсміливіший мій учинок – коли я пішла в дреґ-образі на випускний.
У дитинстві я не почувалася комфортно чи безпечно,
та я знала: якщо я прийду туди з високо піднятою головою – я зможу все.
Тоді я вперше з'явилася на публіці в дреґ-образі.
Найсміливіша арканзаска в дреґ-громаді.
Коли я вступила в коледж у Літл-Року,
знала, що хочу й далі бути в дреґ-образі.
Тоді я познайомилася зі своєї сім'єю, «Домом Авалона».
«Дім Авалона» – колектив квір-митців, які хочуть веселитися
й робити цей світ безпечнішим місцем для людей –
через мистецтво, фотографії, дреґ, відео…
Усі кольори палітри.
У мене буде гола нога й гарне плече.
-Гарна худа нога й гарне плече. -Гарне плече.
У «Домі Авалона» я нарешті отримала можливість
бути, ким я хочу й зануритися в дреґ і Симону.
СЬОГОДНІ «ДІМ АВАЛОНА» ВЛАШТОВУЄ ВЕЧІРКУ
НА ТЕМУ «ВИПУСКНИЙ» ДЛЯ БЛИЗЬКИХ ДРУЗІВ І РІДНИХ
-Це буде мій перший випускний. -Що?
-Це ж треба! -Як зворушливо.
Ти нап'єшся й завагітнієш.
АВАЛОН ВИПУСКНИЙ
Вітаємо вас на «Випускному від "Авалона"»
Так!
Привіт!
О боже.
Оце так прийом. Мені подобається.
Треба проводити таке раз на тиждень.
Ми завжди готові веселитися.
Це дивовижний захід для Західного Літл-Рока.
У вас був не такий випускний?
Це було дуже давно.
«Дім Авалона» – це наче «Тумани Авалона».
То було давно.
Я пам'ятаю твій випускний.
-Де у вас був випускний? -На теплоході.
Справді?
У мене була сукня без блискіток, хоч я їх хотіла.
Це значно шикарніше,
ніж моя випускна сукня.
Мені доведеться не дуже елегантно
-перекинути туди ноги. -Перелізла?
Я мусила зробити так само.
-У тебе довгі ноги. -Це так.
РЕҐІНА ПРАЙС МАМА СИМОНИ
Отже, ти ростеш у Конвеї.
Мамо, що ви переживали?
Я намагалася його захистити, стежила за ним.
-Як яструб. -У дитинстві
ти це розуміла?
О, так. Я знала, що мені зійде з рук, а що ні.
Я була мамою, схильною до гіперопіки,
і мені було байдуже, хто він ґей, натурал чи хтось інший.
Це не мало значення.
Коли з тебе почали знущатися?
У першому класі. Я цього не забуду.
Один з перших днів у школі, мене аж розпирає від емоцій.
Я сідаю в автобус, на своє звичайне місце.
І хтось з моїх «друзів»… А я говорю, жестикулюю…
І він каже: «Боже, та ти ж б**** ґей!»
-Це тобі першокласник сказав? -Першокласник.
Я й не знав, що значить це слово.
-Ти думала про самогубство, так? -Я… Так.
-Коли тобі було дев'ять? -Так.
Божевілля, правда? Але…
Ми знаємо, що діти й тепер вбивають себе.
-Самогубство. -Зараз.
Якось ти прийшла додому, а я кажу: «Я більше не можу».
Я так розізлилася. Кажу:
«Ніколи так не почувайся.
Якщо тебе ніхто не підтримує – я завжди підтримую».
Благослови вас Боже.
Хай там що.
Коли ти відкрила для себе дреґ?
Мабуть, років у 16, коли я дивилася
«Королівські перегони Ру Пола».
Я подумала: «Можна надівати перуки, одяг, робити макіяж
і робити, що заманеться?
Я готова. Поїхали».
Так усе почалося.
-Так. -Тобто, просто те,
-що ти побачила в цьому шоу? -Так. У ньому.
І як же прекрасно те,
-що ти сама там виступала. -Так.
-І перемогла. -Так. Перемогла.
-Неймовірно. -Ось корона.
Ви її не бачите, але вона там.
Тобі 16 років, ти дивишся шоу й думаєш: «Я теж так можу».
Можу виступати в дреґ.
Я казала іншим, що займаюся цим,
своїм друзям.
А вони питали: «То ти підеш на випускний у дреґ-образі?»
-А я така… -Ти така: «А що, так можна?»
«Я можу так піти на випускний? А знаєте, можу.»
Я пішла сама.
Замдиректора питає:
«Хто це? Я її не знаю».
Містер Лінн каже: «Це Реджі.
Ви не знали, що він буде в дреґ? Заходь, Реджі.
Якщо тобі хтось щось скаже – розкажи мені».
-Це ж треба. -Я цього не очікував.
І я тоді подумав: «Уперед».
Хіба не цікаво?
Ви боїтеся за свою дитину,
-якщо вона не така, як інші. -Так.
Але якщо ваша дитина не така, як інші, і їй забороняють
-бути такою, як їй судилося… -Так.
-1000%. Це ще гірше. -…тоді це ще гірше.
Раптом ви розумієте:
«Найбільший подарунок, який може отримати моя дитина –
це бути тим, ким їй судилося стати».
-І це те, що сталося з тобою. -Так.
Так. Дреґ допоміг мені знайти голос.
Набути впевненості щодо того, хто я у повсякденному житті.
І не думаю, що мені б це вдалося, якби в мене не було Симон.
Якби в мене не було мене. Тепер я це можу сказати.
Якби в мене не було мене. Це врятувало мені життя.
Ну що, діви. Випускний починається.
-Уже час? -Уже час.
Змусимо її сьогодні попрацювати.
Гордість Арканзасу. Симона!
НЬЮ-ЙОРК
Яка прекрасна подорож.
Особливо о цій порі. Так гарно.
Мене накрила хвиля ностальгії. Я рада була знову там побувати.
Це особливе місце для нашої родини.
Так.
Дякую, що була моєю водійкою, доню.
Дякую, що довірила мені нею бути.
А от тобі я б не дозволила себе возити.
-Так. -Було чудово.
Мене так зворушили
історії цих прекрасних жінок.
Усі, з ким ми говорили, щось покинули.
У фізичному чи психологічному розумінні.
І зробили крок від зручного й зрозумілого
в невідоме і, власне, небезпечне.
Вони всі зробили цей крок.
-І не тільки заради себе. -Так.
Заради своїх дітей
і громад. І я вважаю, що вони надзвичайно сильні духом
і надзвичайно надихають інших.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко