-Gör du lite äggröra åt mig? -Ja, det kan jag göra.
-Vill du ha ost? -Ja, lite ost.
Jag älskar att laga mat med mina barn för jag tycker det är ett bra sätt
att lära dem tålamod, lite kemi och en massa matte.
Tycker du att matlagning är en slags metafor?
För till en viss del är det som att uppfostra barn, eller hur?
Man gör sitt bästa. Det kommer inte bli perfekt.
Ja. Jag menar, ibland, om man saltar istället för att sockra…
-Ja. -…då måste man börja om.
Jag anser att en del av att vara förälder är att hjälpa ens barn förstå
att även om de kämpar hårt med nåt, är det inte säkert att de blir bäst på det.
-Exakt. -Men de kan fortfarande älska det.
De kan fortfarande njuta av det.
Att vara förälder är det bästa jag gjort och det svåraste jag nånsin gjort.
-Skönt att du känner så här bredvid mig. -Det gör jag.
Relationen mellan mödrar och döttrar
är både den mest unika, nära, underbara relationen,
men också spänd för man vill både skydda och fostra,
-men även skapa en självständig person. -Tja…
Det är svårt.
Jag tror inte vår relation nånsin var spänd.
Nå, du var en tonåring. Det minns jag väl.
Okej. Actionbild.
Du har många kvinnor som vet att använda sina äggstockar.
Jag…
Det här är familj. Vi är en familj.
MINNEN
Kära nån.
Det är nåt visst med att vända blad i fotoalbum, som jag bara älskar.
-Så fint. -Jag bara älskar det.
Här är det din mormor som håller dig, min mor Dorothy.
Och där… Vi uteslöt min stackars far…
…men han står där, lutad mot sin käpp.
Och sen, när jag ser på de här fina bilderna från när du föddes,
då slår det mig vilket oerhört, överväldigande ansvar det är
när de räcker över barnet till en.
Hels plötsligt är man ansvarig för en helt ny liten person.
Och det var ett ganska skrämmande ansvar, och…
Trots att jag minns hur du alltid sa till mig när jag var liten
-att vi skulle lösa det… -Ja.
…och även att det kanske skulle dröja lite
eftersom du inte varit mamma förr…
-…och jag hade inte varit barn förr. -Precis.
Det var viktigt för mig att höra det under min uppväxt,
och det har hjälpt mig när jag blev förälder.
-Det var ett konstant pusslande… -Ja.
…som föräldraskap så ofta är,
och framförallt uppfostrandet av en dotter.
Jösses. Där röstar vi ihop.
När din pappa var presidentkandidat.
-Det här var 1992. -1992. Japp.
Efter att ha levt i offentligheten,
ville jag göra allt jag kunde för att skydda dig från granskning,
men jag ville heller inte isolera dig. Att försöka hitta den rätta balansen…
Och den balansen och dynamiken förändrades med tiden.
Ja.
Att vara mamma är nåt av det djärvaste man kan göra,
och jag tror att mödrarna och döttrarna vi ska prata med har mycket att lära oss.
Det stämmer onekligen vad gäller Goldie Hawn och hennes dotter Kate Hudson.
Goldie vet allt om vilken utmaning det är att navigera ett liv i offentligheten.
Tidigt i sin karriär som skådespelare kämpade hon med depressioner och ångest.
Jag kunde inte gå ut utan att må illa.
Plötsligt var jag känd, utan att jag ens visste vem jag var.
Så jag gick till en läkare.
Hon började meditera, vilket hjälpte,
och hon startade en välgörenhetsorganisation
som lär barn olika strategier för att hantera stress.
Jag älskar att Kate delar inte bara sin mammas skådespelartalang
utan även hennes engagemang för att ta hand om sitt fysiska och mentala mående.
Vi ska prata med dem om deras mor och dotter-relation
och hur man ingjuter självförtroende, motståndskraft och optimism.
Jag beundrar hur Goldie och Kate delar kärleken till dans,
en kärlek även jag delar.
Det är ett så roligt uttryck för balans mellan kropp och sinne,
och de har bjudit in oss till dansgolvet.
Mammor och döttrar.
-Fint att se er. -Hej, raring.
Gud.
Vad har ni förberett åt oss där borta?
Det känns som om en lektion nalkas.
Som jag sa till mamma, jag är glad att ni tackade ja till tango…
-Skojar du? Hon blev överlycklig. -Jag blev överlycklig.
Jag tackar alltid ja till en danslektion,
men jag har inte dansat tango på säkert tio år, så det är dags.
Det här är så roligt.
Jag vill bara säga, på tal om relationer,
att så här har jag gått efter min mor sen jag var liten.
Hon strör saker omkring sig.
Och jag liksom: "Åh, där ligger mammas jacka."
Och när man kommer därifrån bär jag på alla hennes grejer.
Glasögon, nycklar. "Var är mina bilnycklar?"
Jag har dina nycklar, mamma.
Jag vill säga att hon ljuger, men det gör hon inte.
Då så. Vi är redo. Okej.
Säg vad vi ska göra.
Argentinsk tango. Det är ett partnerskap, så båda parter måste ge 100 %.
TANGOLÄRARE
Passionen är bara en del av tangon.
Man har kopplingen. Tilliten. Man måste ge sig hän.
TANGOLÄRARE
När vi påbörjar nåt, behöver vi struktur. Redo?
Om jag vill leda, måste vänster hand vara utåt. Okej?
Ett, två.
Och vi dansar i en fyrkant.
Vad gäller att leda dansen, vill man, så går det.
Du vet vad du vill göra, få det att hända.
-Okej. Vill du leda, mamma? -Nej, jag vill att du leder.
Vad händer? Okej.
Nu går vi åt sidan.
-Åt höger… -Det här hållet.
Bara gör det jag säger åt dig att göra.
Jag förlorade just kontrollen.
-Hur ledde ni varandra? -Det är intressant.
Jag ledde, men sen blev mamma uttråkad,
och snurrade mig.
Samma för mig. Jag ledde, när mamma liksom: "Okej."
"Jag vill att du ska leda, men bara i 20 sekunder."
-Eller hur? -Precis.
Nu när ni kommit in i det,
är det dags för er att dansa med Carlos.
Så ni sätter er ner.
-I väntan på att bli uppbjudna. -Han kommer och bjuder upp.
-Jag förstår. -Så ja.
Jag tror hon blir först.
Han valde mig.
Mamma.
Älskar det.
-Hon är en naturbegåvning. -Definitivt.
-Bravo. Det där var bra. -Hurra! Så bra.
Jag är så stolt.
-Vill ni gå ut? -Ja.
Vilken vacker dag.
Under danslektionen pratade vi om hur viktigt det är med rörelse
-och att förlora sig i den. -Man blir bokstavligen ett med sig själv,
vilket hjälper oss förstå vad mindfulness är.
Det man måste vara medveten om som förälder
är att emotionell smitta existerar. Barn känner det man känner.
Att vara i samklang med sina barn.
Att min mamma är i samklang med mig ger mig en möjlighet
-att bevittna mitt emotionella mående. -Det är… Ja.
Men hur lyckades ni navigera att du ville bli skådespelare,
att du ville utöva samma yrke där din mamma gjort sån succé?
Jag tror att jag var elva, eller kanske tio när jag sa:
"Mamma, jag ska bli skådespelare."
Hon liksom: "Okej."
-"Lugn och fin. Gå till ditt rum." -"Och gå klart femte klass."
"Och gå klart femte klass."
Men det du gjorde var
att hon tillät mig möjligheten att provspela för nåt…
-Minns du vad det var? -Ja.
Det var en komediserie med Howie Mandel.
-Du skojar. -Wow.
Ja. Och mamma berättade aldrig det här, men jag fick faktiskt rollen.
-Vad sa du? -De ville ha henne.
-Sa du att hon inte fick rollen? -Oh, ja.
"De anlitade nån annan." Ni vet: "Det gör inget."
Och det fick mig att vilja återgå till att bara vara barn.
Jag ville att hon skulle leva så normalt som möjligt tills hon tog examen.
Sen släppte jag taget.
Inget mer kontrollerande.
-Det innebär inte att det var lätt. -Lätt är det inte.
-Eller att du håller med. -Nej. Det vet vi.
Man lär sig, eller hur?
Och när man sen behöver säga nåt som man behöver säga,
säger man det, men inte alltid…
-Inte… Ja. -…för det hjälper inte.
Jag föddes "djärv".
Min resa har varit att inkorporera sinne och hjärta.
För jag vet, då jag startat rörelser eller arbetat på filminspelningar,
att vi alla föds med en kraft.
Det jag brukar säga till unga flickor, särskilt dem i ledarpositioner,
är att man kan leda på flera sätt.
Ledarskap är en gigantisk regnbåge av olika personligheter och styrkor
som kan enas för att skapa nåt verkligen kraftfullt.
Det är minst lika djärvt som att ställa sig på en scen.
-Du är så söt. -Du är redo för fest.
Hillary liksom: "Nu kör vi."
Se upp.
Mammakrock.
-Det här är bilder jag älskar… -Kära nån. Du är så söt.
…av min mor och mig.
-Du är så söt. -Ja, det är jag. Titta på mig.
Varför klädde du aldrig upp mig så där?
Det hade du aldrig tillåtit.
Redan som barn hade du bestämda åsikter om vad jag fick sätta på dig.
Det här är när min mamma tog examen från high school.
Vilken var en riktig bedrift för din mamma
-eftersom hon hade blivit utkastad. -Ja.
Hon blev helt enkelt övergiven…
-Av både föräldrar och morföräldrar. -Ja. Ja.
När jag ser till min mor, ju mer jag lär mig om hennes liv,
desto mer imponerande är det hur hårt hon kämpade för att vara en mor,
för hon hade själv aldrig haft nån.
-Skillnaden mellan mödrar och fostran. -Ja.
Om man faktiskt fostrar nån, ger man aldrig upp.
HBTQ-AKTIVIST/GRUNDARE AV G.L.I.T.S.
Det leder mig till Ceyenne som faktiskt har fostrat massa barn
som blivit utkastade ur sina hem för att de är gay eller trans
eller känner att de saknar framtid. Gemenskap.
Hon har skapat en självvald familj.
-Precis. Inte familjen man föds in i utan… -Familjen man väljer.
Hallå där. Det sägs att det är fest här.
-Hur mår du? Kom. Definitivt. -Vad mycket folk.
-Hej, allihop. -Några vänner.
-Hej. -Hej.
-Twinkle. Kul att träffas. -Trevligt.
-En av mina elever. -Trevligt.
-Du skojar. Jösses. -Ja, jag studerade på Mailman.
När Dorcas ringde och sa: "Jag har Chelsea som lärare,"
-sa jag: "Nåt måste vi gjort rätt." -Ja.
Ceyenne grundade GLITS 2015.
GAYS & LESBISKA SOM LEVER I ETT TRANSGENDERSAMHÄLLE
Ett inkluderande kommunalt boende för transungdomar
som i allt snabbare takt ställs inför hemlöshet.
Det hon gör är så mycket mer än att ge nån tak över huvudet.
Det hjälper dem inte att bara få ett resekort och ett hiv-test.
Vi måste få dem dit de behöver vara. Utbildning. Det är där det börjar.
När jag träffade henne hade jag inte gått ut high school.
Jag tar examen till hösten,
och hoppas komma in på Columbia eller Georgetown med hennes hjälp.
-Hon vill bli advokat. Jag stöttar det. -Ja!
Hennes intelligens särskilde henne.
Hon är nu på väg att ta magister- och filosofie examen.
-Inom vilket ämne? -Social omsorg.
-Hennes stöd betydde väl mycket? -Absolut. Ja.
Hennes stöd och hennes välmenande hot.
Det var en kombination.
Jag anser det kraftfullt att vara mor.
Jag har barn världen över som jag avgudar och älskar.
Vi brukade inte bli bjudna till jul, thanksgiving, påsk,
de högtider de allra flesta firar med sina familjer.
Att jag är mamma tillåter mig att skapa alla de stunderna
som kompensation för decennier där jag inte kunde få det.
Såna som jag rymmer ofta hemifrån och vi får inget stöd
för vi väljer att söka våra autentiska liv i den här världen.
Men vad skulle hända om vi hade föräldrar som stöttade oss i den resan?
Det är den roll hon spelar
för många av de ungdomar som korsar hennes väg.
-Rollen som förälder. -Ja.
Man kan inte lära ungdomar någonting
förrän man lär dem den väg man själv tog för att nå fram.
Visst.
Jag flyttade hemifrån som tonåring.
Det var inte det att jag saknade en mor. Jag hade en mor under vissa villkor.
Villkor jag inte kunde köpslå med, nämligen mitt självuttryck, den jag var.
Jag var suicidal halva mitt liv. Jag kunde inte undgå det.
HBTQ-AKTIVIST
Flawless Sabrina
var en person som hjälpte mig när jag var ung och hade det svårt
och kämpade med min könsidentitet.
Min mamma kallar mig Jack, men mitt arbetsnamn är Sabrina,
och alla queens kallar mig Sabrina.
Att ha Flawless som transgendermamma,
hon hjälpte mig överleva.
När jag var hemlös och levde i Central Park,
så såg hon mig i parken och sa: "Upp med dig."
Jag sa: "Jag tänker inte följa med dig."
Hon sa. "Det ska du visst. Ta dina väskor. Kom."
Och när vi kom in i byggnaden var dörren olåst.
Hon sa: "Min dörr är olåst. Det ska du veta.
Jag låser aldrig dörren, så nån som du kan alltid komma in."
Wow. Hade du träffat henne innan?
Nej. Sen gjorde hon det allra mest effektiva,
hon tog med mig hem till min mamma och förklarade könsidentitet för henne.
Hur många människor är villiga att lägga tid på
att förklara för en fobisk förälder att de inte behöver kasta ut sitt barn?
Det jag lärde mig från henne lär jag ut till alla dem.
Hon gav mig familjekärlek. Det var första gången jag upplevde det.
Inget annat är lika danande.
När jag var en ung transflicka på 15 år och sprang lös på San Franciscos gator,
var man antingen sexarbetare, eller söt nog att vara artist.
Att skaffa ett nio till fem-jobb eller ta examen var val som inte stod till buds.
Genom att jag gör det här kanske nån annan tänker: "Det här kan jag också göra."
-För du synliggör det. -Jag synliggör det.
När hon inte trodde på sig själv, trodde jag på henne.
Jag tror på alla de här barnen.
Nu när jag och min mamma har en okej relation…
CEYENNE OCH HENNES MOR
…jag är fortfarande lite arg, men låt mig berätta.
Vi hade fest, och min mamma var så förvirrad.
De könsotypiska var här, alla var här.
Och min mor, gud välsigne hennes söta gamla gump, hon sa:
"Jag är transgender."
Och jag sa: "Mamma." Hon sa: "Jag vet. Jag ville bara säga orden."
I den stunden var allt förlåtet.
Det här är toppenbilder från när du var ungefär 12.
I Vita huset.
Titta. Du var redan lika lång som jag.
Det stör mig nåt oerhört.
Jag måste säga att det var ett stort ögonblick för mig.
Jag tror jag tvingade dig stå rygg mot rygg…
-Ja, det gjorde du. -…och visa alla som var där.
-Det var så gulligt. -Så underbart.
Det är så intressant att barn i åldrarna 12, 13 år
vill veta var de hör hemma, och först och främst är det i familjen.
Och mödrar skulle göra vadsomhelst
för att se till att de har det deras barn behöver.
Och därför vill jag prata med Merian Al Sultan.
Hon är en mor från Saudiarabien
som fann sig fångad i ett turbulent äktenskap.
Hon studerade för att bli magiker
i ett land där det är förbjudet att utöva magi
och där många av de viktiga aspekterna av kvinnors liv fortfarande bestäms
av manliga förmyndare.
Hon bestämde sig för att lämna landet med sin dotter,
-att föra bort sin dotter… -Snacka om djärvt beslut.
…från allt hon nånsin känt till för att ge dottern fler valmöjligheter.
För att ge dottern chansen att sträva efter vilken dröm hon än må ha,
oavsett om det var magi eller nåt annat.
-Oavsett vilket. -Oavsett.
-De kanske kan lära oss några trick. -Jag vet inte om de kommer avslöja nåt.
Jag vet inte. Vi får se.
Då så.
"Kom fram. Ugglan Artemis."
"Säg de magiska orden för att komma in."
Abrakadabra?
Sesam öppna dig?
Vad du kan, mamma.
Då så. Då kör vi.
"Osynliga Irma bjuder er att göra henne sällskap i pianorummet."
Det känns som om jag borde gå i procession.
Åh, wow!
Sen hon var en liten flicka har Meriam utövat magi,
en passion hon fortsatte utöva efter att ha flyttat till USA 2013.
-Hej, Meriam och Judy. -Välkomna.
Hej. Judy, vad trevligt…
Meriams dotter Judy förälskade sig även hon i magi.
Och nu ska vi få se dem uppträda tillsammans
på välkända Magic Castle i Los Angeles.
-Precis som människor… -…har vi olika färger.
-Olika nyanser. -Olika former.
-Olika intressen. -Och olika personligheter.
Dessvärre kan våra olikheter vara det som separerar oss.
Historiskt sett har de lett till konflikter.
-Patriarkat. -Rasism.
-Slaveri. -Krig.
Hillary, tänk på en händelse när du kände att du saknade samband med andra
och ha sönder tråden så här.
Chelsea, jag vill att du gör samma sak.
Visst är det hjärtekrossande?
-Ändå finns det saker som kan bringa oss… -…tillsammans.
Hillary, samla nu ihop trådbitarna och rulla ihop dem till en boll.
Jättebra.
När vi söker saker vi har gemensamt…
…finner vi harmoni och en delad känsla av mänsklighet.
Sanningen är att vi är mycket mer lika…
…än vi är olika.
-Wow. -Tillsammans kan vi förbättra världen.
-Helt fantastiskt. -Jösses!
-Jag håller med. Visst? -Absolut. Wow.
Tror du dig vara den första eller enda saudiarabiska kvinna som utövar magi?
När jag växte upp
fick kvinnor inte uppträda på scen alls.
Inte bara gällande magi.
Inte uppträda alls. Så jag vet inte om jag var den första.
Jag började bara framträda inför publik när jag kom till USA.
Berätta lite om din resa hit.
Det var ett svårt beslut. Är det fortfarande.
När jag kom till USA var jag fortfarande gift.
Jag kom med mitt barn.
Och jag ville ta ut skilsmässa när vi bodde där,
men det var väldigt svårt.
Kvinnor i Saudiarabien kan fortfarande inte ansöka om skilsmässa.
Mannen skiljer sig från kvinnan.
Så jag kände det som att nu var det inte bara mitt liv
som kontrollerades, utan även min dotters liv,
för hon är också flicka.
Så jag beslöt mig för att stanna, och sökte asyl.
Och vi är fortfarande här. Ja.
Om man går runt här ser man så många manliga magiker.
Och jag växte upp med bilden av
den manlige magikern och den kvinnliga assistenten.
-Visst. -Så du är redan utanför ramen.
Det kan vara svårt för en kvinna att komma igång.
Om de vore män skulle de lära upp dem öppet.
Och kanske – om det är en kvinna,
skulle hon erbjudas platsen som deras assistent.
Det tog lång tid för folk att bryta sig ur de könsrollerna.
När kvinnor avancerar kommer det alltid bakslag.
Från folk i samhället, de vid makten som vill stävja det avancemanget.
Vad drömmer du om för din dotter Judy?
Vilken slags framtid skulle du vilja att hon kunde få?
När jag växte upp var könsrollerna skrivna i sten,
ingen kunde förändra dem.
Jag tvingades att stanna hemma, följa en klädkod,
och kvinnor får inte det ena, kvinnor får inte det andra.
Jag vill att hon ska ha möjlighet att göra vad hon vill.
Jag tror inte det finns några gränser för vad hon kan bli.
Det älskar jag.
-Ditt bröllop! -Jag vet.
Eftersom vi pratar om djärva kvinnor vill jag…
Jag saknar min mormor. Jag tänker på henne varje dag.
Det här är en minnenas kavalkad för mig.
Jag måste säga att jag älskar det där fotot av oss.
Självklart är ett av mina älsklingsfoton
det här fotot där jag försöker dela lite moderlig visdom…
…som du vägrar ta emot.
-Du verkligen vägrar. -Men titta, jag härmar dig.
-Jag lär mig från dig. -Sant.
Du satte händerna på höfterna. Jag satte händerna på höfterna.
Det är så sant.
Jag var ängsligt exalterad över hur jag skulle vara som mamma.
För man förväntas vara perfekt, vilket är fullkomligt orealistiskt.
-Och inte friskt. -Inte friskt.
-Det är en sjuk förväntning. -Ja, och ouppnåelig.
Och det är därför jag vill höra familjen Kudjis historia.
Cynthia, en invandrad mor som uppfostrade sin dotter ensam.
Inte nog med att hon blev läkare. Det blev även hennes dotter.
Och jag ser fram emot att prata med dem om hur man fostrar en djärv kvinna.
Hur tar man sig bort från, du vet, perfektionens förbannelse?
Vi gjorde research,
och vi känner inte till nån annan mor och dotter-duo
som gick läkarutbildningen samtidigt
och sedan valde samma specialistutbildning.
Vi har också googlat det.
Berätta lite om din bakgrund.
Jag gick sjuksköterskeutbildningen.
Jag arbetade som sjuksköterska i ungefär åtta år.
Jasmine var fortfarande för ung
för att jag skulle kunna gå läkarutbildningen.
Så jag sa: "Då ska jag bli medicinskt ansvarig sjuksköterska."
När valde du inriktning?
Jag ville alltid bli läkare, för jag var jämt med mamma.
Till och med när hon var på lektion var jag med, på hennes fysiklektioner,
på vårdlektionerna.
Jag har alltid velat att hon skulle bli läkare.
-Har du? -Jag liksom: "Det här är ett stetoskop."
Så när hon spelade Operation, var det på allvar?
-"Så gör man inte." Ja. -"Gör inte så." Ja.
När jag växte upp fanns inte så många förebilder,
afroamerikanska förebilder.
Saknar man den personen eller den bilden som visar att det är möjligt,
då blir det så mycket svårare, ni vet?
Och jag visste att jag kunde bli hennes största inflytande.
Så jag kunde inte ge upp.
Om jag inte skulle lyckas hade hon en ursäkt att inte lyckas.
Det tackar jag min mamma för.
För, som hon sa,
eftersom jag såg henne göra det visste jag: "Det där klarar jag."
Det fanns inga tvivel.
Så min mamma har verkligen format mitt liv.
Du förtjänar nog också lite av den äran.
-Jag håller med. -Jo.
Familjen Kudjis mod fick oss att vilja överkomma en delad rädsla
på en närliggande honungsgård.
De här trär man på precis som en stor sparkdräkt.
Ni behöver inte ta på er huvorna.
Vänta med det tills vi kommer till bikuporna och öppnar dem.
-Okej, ja. Okej. -Öppna bikuporna? Okej!
Som synes står jag mellan läkarna.
-Välkomna till mitt kontor. -Wow.
Ni är nu i närheten…
BIODLARE
-…av över 100 000 bin. -Jösses.
Det jag älskar med bin är att de är så oerhört osjälviska.
De här bina lever bara sex veckor.
Och de arbetar bokstavligen ihjäl sig för att främja nästa generation.
-Bina kan lära oss nåt. -Absolut.
Vi kan lära oss så mycket från bin.
-Herregud. -Åh, wow.
Okej.
Kära nån.
Majoriteten av de här bina är så kallade arbetsbin.
De är fantastiska.
-Vill du hålla dem? -Okej.
Du kan…
-Låt henne göra det. -Jag gör det.
-Hon vill imponera på sin son. -Hej, Charlotte, Aidan och Jasper.
-Här står mamma med några bin. -Och här står mormor på tryggt avstånd.
-Jag har den. -Har du tag?
Wow.
Nu ska jag komma över min rädsla.
-Här och nu. -Jag ska.
Titta, Jasmine. Titta.
-Jag är så stolt över dig. -Jag också!
Jag är stolt över dig.
När vi pratar om djärva kvinnor,
betyder inte det att man inte blir nedslagen eller besviken
eller drabbas av bakslag.
Ibland behöver man andra som hjälper en fortsätta.
-Ja. -Det var så vi upplevde det.
Första året på läkarutbildningen misslyckades jag.
Och jag minns hur fruktansvärt traumatiskt det var.
Jag tänkte: "Jag vet inte om jag vill fortsätta med det här."
Och jag minns att min mamma sa:
"Jasmine, du klarar det här. Du måste bara anpassa dig."
Och jag tror att det allra viktigaste
i processen att bli framgångsrik är förmågan att anpassa sig efter fiaskon.
-Amen! -Det stämmer.
Det finns inget som att ta sig an nya äventyr
och att få dela den erfarenheten med sin mamma.
Titta vilka fina bilder.
-Vi hade så roligt. -Jösses.
Jösses, Chelsea.
Att resa världen runt med dig var ett av glädjeämnena
-med att bo i Vita huset. -Ja.
Snacka om att vidga mina vyer.
Här är vi vid Taj Mahal. Det var en fin dag.
Jag försökte göra dig delaktig i det jag upplevde
och berika ditt liv samtidigt.
Det var en sån enorm chans och det gjorde mig glad att du kunde dela den med mig.
Mig med.
Jag har haft turen att träffa tusentals modiga, djärva personer.
Framförallt mödrar som kämpar för sina barn
eller försöker skapa ett bättre liv för sina barn
eller står emot mäktiga grupper.
Det gör en ödmjuk samtidigt som det inspirerar.
Och då tänker jag på Dolores Huerta, en vän sen länge.
Dolores kämpade jämte den store facklige ledaren Cesar Chavez…
FACKLIG LEDARE OCH CIVILRÄTTSAKTIVIST
…för att få arbetarna på vingårdarna i Kalifornien att organisera sig fackligt.
Hon ledde demonstrationer mot otrygga arbetsförhållanden,
skadliga bekämpningsmedel och låga löner.
Och hon var en av hjärnorna bakom en nationell bojkott av druvor.
Tusen personer dödades i fjol. Och folk frågar: "Var? I Vietnam?"
Då svarar jag: "Nej. På åkrarna i USA."
Arbetarna ökar i antal. Det kommer ordnas strejker i hela landet,
och de kommer inte stoppas förrän vi når jämlikhet.
Dolores Huerta, en gammal vän till mig som arbetat med facket…
Hon stod i frontlinjen, kämpade för fackliga rättigheter,
mänskliga och kvinnliga rättigheter.
-Och hon födde elva barn. -Elva barn.
Elva barn under tre decennier.
Allt i den här världen har uppstått ur en kvinnas kropp!
Inte ens efter alla dessa år har Dolores slagit av på takten.
Inte hennes döttrar heller,
flera av dem hjälper till att driva Dolores Huertas Stiftelse,
som stöttar och tränar nästa generation av samhälleliga organisatörer.
När jag rostar och lagar chili, får doften mig att minnas vår mormor.
ARKIVPROJEKTDIREKTÖR
-Hon gjorde tamales. -Vår mor lärde oss inte laga mat.
VERKSTÄLLANDE DIREKTÖR
Hon lagar bara mat några gånger per år.
Mamma var upptagen. Hon gjorde sin grej,
så vi sög i oss all information från dem omkring oss.
STYRELSELEDAMOT
Jag längtar efter att träffa Dolores. Jag tror vi ska göra tamales.
-Det ska vi definitivt göra. -Jag älskar tamales.
Hallå. Hallå!
-Åh, jag är så glad att se dig! -Tack för att vi fick komma.
Välkomna till oss!
Det här är så spännande. Att ha dina döttrar samlade.
Det ska ni veta, jag hade inte kunnat göra det utan dem.
Det är som min yngsta son Ricky sa: "Jag hade fyra mödrar."
Ska vi ta och göra tamales?
Hur gör ni det här utan att äta upp allt?
Den är rå.
-Det är som kakdeg. -Jag menar…
Menar du att ni inte äter kakdeg?
-Det ska man inte göra. -Jag menar det.
Hur gamla var ni när ni lärde er göra tamales?
Jag lärde mig när jag var 18 år.
Och en av dem som lärde mig var Helen Chavez, Cesars fru.
Minns ni er första demonstration?
STYRELSEMEDLEM CALIFORNIA WALKS
Inte jag, för vi växte upp i demonstrationståg.
Jag minns när vi bojkottade druvor. Hur vi demonstrerade framför Safeways.
NATIONELL BOJKOTT AV DRUVOR 10 MARS 1969
Hon stoppade flest människor av alla. Hon delade ut flygblad med texten:
"Druvorna har bekämpningsmedel på sig." Hon var bara sex år.
När de var små hade de aldrig lekdagar. De hade strejkdagar.
Rekryterade ni era vänner?
I andra klass, typ: "Det händer nåt fantastiskt på söndag."
I La Paz fanns ett sjukhus som var underutvecklat,
där barnen alltid ville sova över. Och en gång när min mor packade bilen,
kom barnen, Juanita och de andra, de var väl tio, elva år gamla.
De sa: "Får vi sova över?" Och mamma svarade: "Nej, nej."
Juanita frågade: "Varför inte?"
Och sa: "Du lät Ricky sova över igår." Vår bror.
Så jag sa: "Det låter sexistiskt. Demonstrera mot henne."
Så alla barnen plockade upp pinnar och gick runt mammas bil
och vägrade låta henne åka.
De gick runt bilen och sa: "Sexistiskt. Sexistiskt."
Och Camila som var liten då, förmodligen fem eller sex år,
marscherade runt bilen: "Sexig. Sexig. Sexig."
Jag älskar det. Aktivismen fortsatte hemmavid.
-Vi har inte fler. -Det luktar tamales.
Det här var ett underbart sätt att träffa dig igen, med dina döttrar.
Jag måste fråga dig, Dolores,
hur i allsin dar lyckades du leda rörelsen och samtidigt uppfostra dina barn?
Tja, Juanita vägrade äta om jag lämnade henne,
så henne var jag tvungen att ta med till förhandlingar.
Sen fick jag förlita mig på mina äldre döttrar,
som hjälpte till mycket med de yngre barnen.
För oss var det svårt att hon var borta så mycket.
Känner du att du upplevde samma sak?
Jag minns att jag hade mardrömmar som barn om att nåt hände dem.
Och jag tror att det delvis är skälet till
varför de ansträngde sig för att inte vara borta samtidigt.
Jag hade inga syskon. Jag har inga kusiner i min generation.
Jag hade ingen som jag växte upp med. Min upplevelse var annorlunda än er.
Min mamma var i stort sett en ensamstående mor,
vid tiden då hon verkligen började organisera.
Ni vet, vi brukade vara med på de möten jordbruksarbetarna brukade ha.
Hur förklarar ni vem Dolores Huerta är för era barn och barnbarn?
Jag försöker berätta om mina barndomsupplevelser…
DIREKTÖRSASSISTENT
…som inte alltid är så positiva. Jag var väldigt öppen med dem om allt,
så de skulle förstå vad mormor gjorde och varför mormor var frånvarande.
Som min mor gjorde med oss,
hon tog med oss på demonstrationer och berättade vad problemet var
och vad som pågick… Så har jag lärt mina barn.
Jag tror att de flesta av våra barn jobbar med samhällsservice
på ett eller annat sätt.
De förstår hur viktigt det är att fortsätta arbetet.
Man får inte nöja sig och säga:
"Okej, då har jag gjort det. Då är vi klara."
Jag berättar historierna om dem som tog hand om oss. Roliga historier.
Som den gången de skar sönder mammas däck och vi tvingades gå till skolan.
Vi trodde vi skulle slippa gå i skolan. Hon…
Typ: "Ledig på grund av sönderskurna däck, istället för snö."
Och mamma sa: "Nix."
-Ja. "Till skolan." -"Ni ska till skolan."
Delano har visat vad som kan göras.
Arbetarna vet att de inte står ensamma längre.
Många vet säkert inte att du arresterades ofta.
Och du blev misshandlad.
Det är priset man måste betala. Eller hur?
Under 60-talet fanns en bok som hette A Yaqui Way of Knowledge.
Det fanns en mening i den som jag aldrig glömmer.
"När man beslutar sig för att bli en kämpe för rättvisa,
kan man förvänta sig att träffas av många pilar."
Jag fick äran att ta emot en av de örnfjädrar
som tilldelades mig vid Cesar Chavez grav.
Och tillsammans med örnens ande,
för salvian våra böner upp till vår skapare.
Vi ber att alla åker härifrån idag med samma energi
för att fortsätta det arbete vi alla gör för samhället.
Hur får man folk att förstå
att de kan agera för att förändra det de inte tycker är rätt
eller som inte fungerar för dem?
När man organiserar människor
måste man få dem att förstå att de måste ta över ledarskapet.
De måste göra jobbet, och de måste förstå att om de inte gör det så händer inget.
Jag vill bara säga att alla kan bli aktivister.
Ja. Du har uppfostrat alla dina barn till aktivister.
Det är fantastiskt.
Familjen som demonstrerar ihop håller ihop.
Här kommer de.
DOLORES BARNBARN
-Hej, allihop. -Hej.
Salud.
Skål!
Jag skattar mig lycklig att ha en mor som gör sån skillnad.
Och jag tror att vi har fört det vidare.
Det är det fantastiska, ni vet? Vi bara fortsätter. Kämpar på.
Låt det inte försvinna.
Att vara en god mor, enligt mig, handlar först och främst om kärlek.
Man är där för att hjälpa dem bli de bästa versionerna av sig själva
och låta ens barn veta att man alltid håller ihop.
Det enda riktigt viktiga är att känna att familjen vi skapar,
när det väl kommer till kritan, hade den sammanhållningen och kärleken.
Det här är familj. Vi är en familj.
Jag kanske är en annorlunda moster, men moster är jag.
Jag tror att för min mor, själva kärnan i allt hon lärde mig var
att jag var den enda person som nånsin skulle vara jag.
Och hur skulle jag göra för att utnyttja det till fullo?
Den sammanhållningen, får man till den rätt,
då har man allt.
Älskar dig, så mycket.
Undertexter: Victoria Heaps