‫- סדרה תיעודית מקורית של NETFLIX -‬
‫כן?‬
‫אגב אנשים ברחוב, זה מפריע לך כש…‬
‫כן.‬
‫כשאנשים עוצרים באמצע, בשטף התנועה,‬
‫ומסתכלים על המפות שלהם או…‬
‫לצערי, לא יהיה לי זמן לענות על השאלה הזאת.‬
‫האם אנשים ברחוב מפריעים לי? בהחלט, כן.‬
‫וזאת הסיבה:‬
‫אני חושבת שאני צריכה לכתוב מניפסט.‬ ‫נהגתי לכתוב פעם.‬
‫הוא ייקרא,‬
‫וזוהי סוג של אזהרה לאנשים בהם מדובר,‬
‫"נגיד שזאת עיר".‬
‫בסדר? "נגיד שזאת עיר".‬
‫אני לא יכולה לעצור לשנייה‬ ‫או לעמוד מול מקום, לעשן סיגריה,‬
‫בלי שעשרה אנשים מייד יבקשו ממני הוראות.‬
‫זה מפתיע אותי, כי אני תמיד חושבת, "באמת?‬
‫אני נראית לך ידידותית?"‬
‫יש הרבה דברים על הקרקע בניו יורק.‬
‫אתה יודע, יש הרבה מעברי חצייה.‬ ‫לא שמישהו מציית להם, חוץ ממני.‬
‫אני תמיד צועקת על רכבים,‬ ‫"אתה במעבר חצייה!"‬
‫אתה יודע, כאילו שאכפת להם.‬
‫יש גרפיטי על הקרקע. יש פרסומות על הקרקע.‬
‫אבל יש מקומות רבים בניו יורק,‬
‫שבהם יש לוחיות שהונחו על הקרקע.‬
‫זה משהו שאני אוהבת,‬
‫כי זה אומר שהם מקווים שמישהו יסתכל על זה.‬
‫אני לא חושבת שהם עשו את זה וחשבו,‬ ‫"זו תהיה רק פראן.‬
‫כל השאר יסתכלו בטלפונים שלהם.‬
‫זו תהיה רק פראן, אבל היא שווה את זה.‬ ‫בואו נשים בשבילה את הלוחיות."‬
‫- בבעלות "הס אסטייט",‬ ‫אשר מעולם לא הוקדשה לשימוש הציבור -‬
‫ליד הספרייה, יש לוחיות לסופרים…‬
‫- שביל הספרייה‬ ‫חגיגת ספרות נהדרת -‬
‫- מוגש ע"י "גרנד סנטרל פרטנרשיפ"‬ ‫והספרייה הציבורית. -‬
‫ויש גם ציטוטים של כותבים.‬
‫- יש ספרים לטעימה,‬ ‫אחרים לבליעה -‬
‫זה נראה לי אופטימי‬ ‫לדמיין שאנשים יקראו את הציטוטים.‬
‫- ומעטים נועדו להילעס ולהיעכל…‬ ‫פרנסיס בייקון -‬
‫- דיבור ציבורי‬ ‫פראן ליבוביץ בכבודה ובעצמה! -‬
‫כן? מאחור.‬
‫היי, פראן. בעצם לא שמעתי עלייך בעבר.‬
‫זו דרך טובה לשבור את הקרח.‬
‫כן?‬ ‫-איך היית מתארת את הלייפסטייל שלך?‬
‫את הלייפסטייל שלי?‬
‫ודאי לא הייתי משתמשת במילה "לייפסטייל".‬
‫כל הכבוד!‬
‫ככה הייתי מתארת את זה.‬
‫מה משאיר אותך בניו יורק?‬
‫אנשים שואלים אותי, "למה את עדיין כאן?"‬
‫כאילו, טוב, איפה הייתם מציעים?‬
‫טוב, אז זה העניין.‬
‫לו הייתי יכולה לחשוב על מקום אחר,‬ ‫הייתי הולכת לשם.‬
‫טוב. מה דעתך? זהו זה.‬ ‫-זה בסדר.‬
‫בסדר. קדימה.‬
‫בבקשה.‬ ‫-אלוהים. אני מצטער.‬
‫את זוכרת? אמרתי שאף פעם‬ ‫אל תתני שיצלמו באוטו או בדירה שלך.‬
‫אמרת לי את זה אחרי שהרסו לי את האוטו.‬ ‫כשהתלוננתי על האוטו.‬
‫להתלונן משנה משהו?‬
‫כלומר, האם זה עוזר?‬ ‫-כן.‬
‫כלומר, האם הדברים שאני מתלוננת עליהם‬ ‫ישתנו כי אני מתלוננת עליהם?‬
‫כן.‬
‫בינתיים לא. כלומר, כמובן, אני אישה צעירה.‬
‫פגשתי פעם פסיכיאטר במסיבה, ‬
‫ואמרתי לו,‬
‫לא נראה לי‬ ‫שיש עבודה משעממת יותר מפסיכיאטרייה."‬
‫והוא אמר, "אין לך מושג‬
‫איך זה ללמוד 14 שנה,‬
‫ולשבת כל היום‬ ‫ולהקשיב לאנשים מתלוננים על רעש."‬
‫אז מסתבר שככה זה להיות פסיכיאטר בניו יורק.‬
‫בכל מקום אחר במדינה,‬ ‫אנשים מדברים על אימא שלהם, על הבעלים.‬
‫לא, בניו יורק, רעש.‬
‫הם נכנסים. זה איזה 500 דולר.‬
‫הם יושבים שם ומתלוננים על רעש.‬
‫אף פעם לא משעמם בניו יורק.‬
‫במילים אחרות,‬ ‫אם אני יושבת במקום כלשהו ומחכה למשהו,‬
‫למשל, אני לא יודעת, לרכבת התחתית,‬
‫או אם אני יושבת ברכבת התחתית‬ ‫ומחכה שהיא, אני לא יודעת, תיסע,‬
‫רוב האנשים מסתכלים בטלפונים שלהם.‬ ‫כמה קוראים, אבל אני מעולם לא הייתי ביניהם.‬
‫אני יושבת שם,‬ ‫ואני פשוט מסתכלת על הסובבים אותי.‬
‫ורוב הזמן זה מעניין ביותר. מעניין מדי.‬
‫זה מה שרואים בניו יורק:‬
‫לא רק אנשים שהולכים ומסמסים,‬
‫או עומדים באמצע המדרכה כשאני מנסה לעבור.‬
‫אבל רואים גם אנשים שעושים דברים‬ ‫שברור לי שלא הייתי מעלה על דעתי.‬
‫במילים אחרות, אין לי טלפון,‬ ‫אז מעולם לא סימסתי.‬
‫אבל אני מאמינה‬ ‫שלו היה לי טלפון והייתי מסמסת,‬
‫לא היה עולה בדעתי לעשות זאת בזמן הליכה.‬
‫לפני כמה חודשים…‬ ‫לא ראיתי את זה הרבה פעמים,‬
‫אבל השילוב המסוים הזה של דברים בלט לי.‬
‫ראיתי ילד רוכב על אופניים‬ ‫במורד השדרה השביעית.‬
‫ביד אחת הוא סימס,‬
‫וביד השנייה אכל משולש פיצה,‬
‫והוא רכב על האופניים עם המרפקים.‬
‫המרפקים שלו היו על הדבר.‬
‫וכמובן שהוא כמעט דרס אותי. לא שהוא שם לב.‬
‫לכן הבחנתי בו.‬
‫וחשבתי, "אני כזו שמאמינה שבכל יום‬
‫יש לי סיכוי גבוה להיהרג בחציית כביש.‬
‫זה אדם שמאמין ששום דבר לא יקרה לו לעולם."‬
‫אם היית לוקח את המסרונים והפיצה,‬ ‫עדיין לא הייתי…‬
‫והמרפקים שימשו לרכיבה על האופניים.‬
‫אם היו לי אופניים, ולא הייתי מחזיקה דבר‬ ‫וידיי היו על הכידון,‬
‫לא הייתי רוכבת בשדרה השביעית.‬ ‫אני יודעת לרכוב על אופניים.‬
‫אז לא הייתי עושה את זה.‬
‫כל הדברים האלה,‬
‫וזה מדהים בעיניי שבכל יום עשרות אלפי אנשים‬
‫לא נשחטים ברחובות ניו יורק.‬ ‫אני לא יודעת למה זה קורה.‬
‫זה דבר מדהים, כי יש מיליוני אנשים.‬
‫היחידה שמסתכלת לאן היא הולכת זו אני.‬
‫אני היחידה בכל העיר שמסתכלת לאן אני הולכת.‬
‫אחד הדברים הכי גרועים, אתה יודע…‬
‫יש הרבה דברים איומים,‬
‫אבל אחד הדברים הכי גרועים‬ ‫זה איך ניו יורקים שכחו איך ללכת.‬
‫אחד הדברים הנהדרים בניו יורק היה פעם,‬
‫כן, היו מלא אנשים איומים ברחוב,‬
‫אבל כל אדם ברחוב‬
‫ידע שכשצועדים לכיוון אנשים אחרים,‬
‫אתה זז קצת, הם זזים קצת.‬ ‫-נכון.‬
‫בסדר? לכן כולם עדיין היו בחיים בסוף היום.‬
‫עכשיו אנשים לא עושים את זה.‬
‫טוב, אז מה שאני עושה עכשיו…‬
‫הם לא עושים את זה, כי או שהם בטלפון‬
‫או שהם היחידים בעולמם.‬
‫ולפעמים נתקלתי במישהו כי הוא לא שם לב,‬
‫ופשוט חשבתי,‬ ‫"אני אתן לו פשוט להתנגש בי."‬
‫הם הרימו מבט בעצבים,‬
‫ואמרתי, "יש אנשים אחרים בלובי של המלון.‬ ‫נכון שזה מדהים?"‬
‫כאילו, אתה יודע, מה…‬
‫ולכן, לדעתי… נגיד שזאת עיר,‬
‫אתה יודע, שבה יש אנשים אחרים.‬
‫ונגיד שזאת עיר‬ ‫שבה יש אנשים שלא באו לראות את האתרים.‬
‫אתה יודע?‬ ‫כאלה שצריכים להגיע לכל מיני מקומות.‬
‫לפגישות שלהם, כדי שהם יוכלו לשלם‬ ‫על כל הזבל הזה שבאת לראות.‬
‫טיימס סקוור היא השכונה הכי איומה בעולם.‬
‫אבל נדיר שצריך ללכת לטיימס סקוור.‬
‫אז אם עליך ללכת לטיימס סקוור,‬ ‫בדרך כלל זה כי יש לך מחזה לראות,‬
‫אתה חושב, "אני צריך ללכת לראות את המחזה,‬ ‫וזה בטיימס סקוור,‬
‫אז אני אנסה להגיע לתיאטרון‬
‫בלי להתחיל 75 ריבים עם אנשים, כי…"‬
‫לפעמים אני אנסה לחשוב,‬
‫אם עליי ללכת לתיאטרון בטיימס סקוור,‬ ‫איך אוכל להגיע לשם‬
‫ולעבור בטיימס סקוור כמה שפחות?‬
‫אני אעשה את זה‬ ‫אפילו אם זה אומר ללכת מסביב.‬
‫אני חושבת, "מה אם אעלה את רחוב 125‬ ‫ואז כל הדרך למטה?‬
‫אז אני יכולה לפספס את זה.‬ ‫זה ארוך, אבל זה יהיה שווה את זה."‬
‫הפתיחה של "פנטום האופרה"‬ ‫הייתה נשף צדקה גדול, לאיידס.‬
‫והייתי בוועידה של זה,‬ ‫אבל אני לא זוכרת מה היה העניין.‬
‫אז היו לי כרטיסים לפתיחה,‬ ‫אז הזמנתי את אימא שלי לבוא.‬
‫אז היו לנו מושבים נהדרים.‬
‫זה מה שאנשים חושבים. ליד התזמורת, באמצע.‬
‫בעיניי, מושבים נהדרים הם מאחור, ליד המעבר,‬
‫ככה אפשר לצאת, אתה יודע.‬
‫ברגע שאני נכנסת לתיאטרון, אני זוממת לצאת.‬
‫ובטח הייתי היחידה בניו יורק‬
‫שלא קראה על זה, כי זה היה סיפור גדול.‬
‫אז כשהנברשת נפלה מהתקרה‬
‫חשבתי שהנברשת נופלת עלינו, וצרחתי.‬
‫יצרתי כזו… אם היה אז אינטרנט,‬ ‫עדיין היית יכול לראות את זה.‬
‫פראן, לא ראית את הסרטים?‬ ‫-לא.‬
‫ופשוט חשבתי… וזה עובר ישר מעל.‬
‫אבל אימא שלי ידעה, כמובן, כי היא הייתה…‬
‫אימא שלי אמרה, "הילדה הזו תמיד הייתה בעיה.‬ ‫היא עדיין בעיה."‬
‫והייתי היסטרית. כי היא באה ככה.‬
‫פשוט חשבתי שהיא נופלת.‬
‫אז אני זוכרת בעיקר את זה מ"פנטום האופרה",‬
‫חוץ מזה שחשבתי שזה היה נורא להפליא.‬
‫אתה יודע, "זה נורא להפליא."‬
‫זה בדיוק מסוג הדברים שאני שונאת.‬ ‫אתה יודע, זה כמו "אוויטה".‬
‫רוברט סטיגווד ארגן אירוע.‬
‫הוא היה מפיק של אוויטה.‬
‫והוא הזמין כמה אנשים, בערך 25 איש,‬
‫למלון פלאזה, שעדיין היה מלון הפלאזה דאז,‬
‫לא כמו עכשיו, והיה בו תיאטרון קטן.‬
‫אז הלכתי לזה, ראיתי את זה,‬
‫ואחר כך, סטיגווד שאל אותי מה דעתי, ואמרתי,‬
‫"יצאת מדעתך? מחזמר על אווה פרון?‬
‫יבריחו אותך מניו יורק בלעג!‬
‫אל תעשה את זה!" אמרתי.‬
‫זו הסיבה‬ ‫שלעולם לא הייתי מרוויחה הרבה כסף בתיאטרון.‬
‫אבל מנקודת המבט של מחזמר על אווה פרון,‬
‫צדקתי לגמרי.‬
‫ואז הלכתי לראות אותו באיזה ערב‬ ‫עם שני בחורים ארגנטינאים,‬
‫והם צחקו כל כך בקול רם,‬ ‫שכמעט זרקו אותנו מהתיאטרון.‬
‫אני חושבת ש"אוויטה" כבר לא רץ.‬ ‫אבל הוא רץ הרבה זמן.‬
‫ואני בטוחה שבכל פעם‬ ‫שראיתי את סטיגווד לאחר מכן אמרתי,‬
‫"אני עדיין חושבת שאני צודקת."‬
‫המחזמר הרוויח איזה מיליון דולר בדקה.‬
‫את נוטה להתנשא מעל אנשים?‬
‫להתנשא מעל אנשים? כלומר, האם אני סנובית?‬
‫יש סוגים מסוימים של סנוביות שרעים לדעתי.‬
‫אלה, כמובן,‬ ‫הם לא סוגי הסנוביות שיש לי. בסדר?‬
‫לסוגי הסנוביות שיש לי‬ ‫אין שום קשר לדברים כמו‬
‫מי אבא שלך? איפה למדת? איפה גדלת?‬
‫זה קשור ל"האם אתה מסכים איתי?"‬
‫לזה זה קשור. או, "זה מה שאתה חושב? לא."‬
‫למרות שאני יודעת‬ ‫שלעיתים קרובות אנשים הם מאוד…‬
‫לא שאני מרגיזה אותם, זו מילה עדינה מדי.‬ ‫אני מעוררת בהם זעם.‬
‫זה קצת מפתיע אותי, כי, אז מה?‬
‫כאילו, מי אני? אני מקבלת החלטות בשמך?‬
‫אני לא אחראית על כלום.‬
‫אני מבינה שזה מכעיס כשאני אומרת דברים כמו,‬ ‫"אנשים צריכים לעשות כך",‬
‫או "זה צריך לקרות",‬ ‫אם אנשים חושבים שביכולתי לשנות את זה.‬
‫אבל לו יכולתי לשנות את זה,‬ ‫לא הייתי כועסת כל כך.‬
‫הכעס הוא שאין לי כוח, אבל אני מלאה בדעות.‬
‫הרכבות התחתיות מחורבנות. והן מסוכנות.‬
‫דוחפים אותך. דוחקים אותך.‬
‫לפעמים שודדים אותך ברכבת התחתית לאור היום.‬
‫אני זוכרת כשהתחבורה הציבורית‬ ‫הייתה מנקודות מהגאווה של ניו יורק.‬
‫מה קרה?‬
‫האם ניו יורק טובה או גרועה יותר היום‬ ‫מאשר כשהגעת לראשונה?‬
‫- אלק בולדווין -‬
‫מה שתמיד שומעים על ניו יורק בשנות ה-70‬ ‫זה כמה איומה היא הייתה.‬
‫ניו יורק פשטה רגל.‬ ‫לא היה לי מושג שזה קורה. כי…‬
‫את בילית. ראית עכברושים,‬ ‫ריסקת ספסלים בפארק…‬
‫זו הייתה ניו יורק.‬ ‫-גרפיטי. "אני נהנית."‬
‫טוב, כי…‬
‫"אני שיכורה ועולה לאוטובוס.‬ ‫לא אכפת לי אם הוא מכוסה בגרפיטי."‬
‫ככה ניו יורק נראתה כשהגעת,‬ ‫אז זו הייתה ניו יורק.‬
‫יש אנשים שמגיעים לכאן עכשיו וחושבים,‬
‫"ניו יורק, כיסאות נוח בטיימס סקוור."‬
‫כשייקחו אותם,‬
‫אנשים שנמצאים כאן עכשיו יגידו,‬ ‫"איפה הכיסאות? זו הייתה ניו יורק האמיתית."‬
‫את חושבת שישאירו‬
‫את "טיימס סקוור קפה" באמצע הרחוב?‬
‫אני לא יודעת אם אתה מודע לזה, מרטי,‬ ‫כי אני יודעת שאתה…‬
‫אני לא יורד דרומית לרחוב 57, לא.‬
‫בסדר, אז עד לפני חמש דקות בערך,‬ ‫24 שעות ביממה,‬
‫ריצפו מחדש את ה… איך שלא קוראים להם,‬ ‫הדברים האלה מבטון.‬
‫האיים, כן, באמצע טיימס סקוור.‬
‫ואז ממש לפני שהוא נזרק מהמשרד, סוף סוף,‬
‫ראיתי את בלומברג אומר,‬ ‫"ועכשיו אלה קבועים!"‬
‫וחשבתי, "קבועים? בּוּר שכמותך."‬
‫מה קבוע בניו יורק? באמת? קבוע!‬ ‫הם לא קבועים.‬
‫עם זאת, זה היום שבו גיליתי.‬ ‫כמה זה עלה? ארבעים מיליון דולר.‬
‫ארבעים מיליון.‬ ‫זה גם לא היה על חשבונו של בלומברג, אגב.‬
‫בסדר? ארבעים מיליון דולר,‬ ‫כספי משלם המיסים.‬
‫ארבעים מיליון דולר בשביל זה. בסדר?‬ ‫ כי כל כך הרבה ניו יורקים אמרו,‬
‫"יודעים מה אני שונא?‬ ‫אין די מקומות לשכב בטיימס סקוור."‬
‫בטח. אני שונא את זה.‬
‫"זה בלתי נסבל!"‬ ‫-כן.‬
‫"אנחנו עוזבים. אנחנו לא עומדים בזה יותר."‬
‫אז הרחובות מלאים לגמרי‬
‫בדברים האיומים האלה,‬ ‫אני לא יודעת איך לקרוא להם, אדניות,‬
‫עם צמחים מזויפים, או שאולי הם אמיתיים.‬ ‫אני לא יודעת מה הם.‬
‫צמחים אמיתיים, צמחים מזויפים, אין לי מושג.‬ ‫למה יש צמחים בטיימס סקוור?‬
‫וזה לא רק בטיימס סקוור.‬ ‫ברחוב באוורי. זה בכל העיר.‬
‫הם בכל מקום. צמחים, כיסאות נוח.‬ ‫אתם יודעים, קישוטים.‬
‫באמת, זה נראה כמו הדירה של סבתא שלי.‬
‫אתם מצפים לראות תמונות קטנות של נכדים ו…‬
‫קעריות קטנות של סוכריות חמוצות ו…‬
‫כשניו יורקרים ישמעו על הקיצוצים בתקציב,‬
‫הם ירצו לדעת‬ ‫אם העיר ניו יורק יורדת לטמיון.‬
‫האם נכון לומר שניו יורק…‬ ‫-ניו יורק אינה יורדת לטמיון.‬
‫האם נכון לומר‬ ‫שעיריית ניו יורק תהיה יעילה פחות,‬
‫הרחובות יהיו מלוכלכים יותר,‬ ‫ואזרחים יקבלו פחות הגנה מפני אש ופושעים?‬
‫אמרתי שניו יורק לא יורדת לטמיון.‬ ‫ניו יורק לא הולכת לשום מקום…‬
‫- ראש העיר אייב בים -‬
‫וזו עדיין העיר הנהדרת בעולם.‬
‫ותמשיך לתת, גם אחרי זה,‬
‫יותר שירותים לתושביה,‬ ‫מאשר כל עיר אחרת בעולם.‬
‫הייתי רוצה להיות ראש העיר של ניו יורק,‬
‫אבל אחד הדברים הרעים‬ ‫בראשות עיריית ניו יורק,‬
‫שזו עבודה קשה מאוד…‬
‫ראש העיר של ניו יורק‬ ‫זה התפקיד השני הכי קשה במדינה.‬
‫זה מתחיל מוקדם בבוקר.‬
‫אז זה צריך להתחלק לשניים,‬ ‫ואני אהיה ראש העיר הלילית.‬
‫אני מתנדבת.‬ ‫מישהו אחר יכול להיות ראש העיר היומי.‬
‫אני אהיה ראש העיר הלילית.‬
‫אני אתחיל בסביבות 16:00,‬ ‫ואמשיך כל הלילה אם תרצו.‬
‫העניין בניו יורק‬ ‫הוא שהרבה דברים קורים מאוחר בלילה.‬
‫מה היית משנה בניו יורק בלילה‬
‫בזמן שראש העיר היומי ישן?‬
‫הדבר הראשון שהייתי משנה בניו יורק,‬
‫ולא רק אני, הוא מערכת הרכבת התחתית.‬
‫טוב? זה הדבר הראשון שהייתי משנה בניו יורק.‬
‫לפני כמה שבועות הדלקתי רדיו,‬ ‫כן אני מקשיבה לרדיו. חדשות דאבליו-אן-אס.‬
‫והם אמרו, "קו הרכבת L",‬ ‫שהיא רכבת שעולה מברוקלין,‬
‫"קו הרכבת L סגור היום‬ ‫כי יש ריח רע בקו הרכבת L."‬
‫כך זה היה כל היום.‬
‫בכל עשר דקות הם חזרו אמרו,‬
‫"יש ריח נוראי בקו הרכבת L. זה סגור."‬
‫וחשבתי לעצמי,‬ ‫"הרכבת התחתית סגורה כי יש לה ריח נוראי?"‬
‫כאילו, מה זה אומר בכלל? בסדר?‬
‫כלומר, כמה גרוע יותר מבדרך כלל‬ ‫זה יכול להריח?‬
‫מה הם יכולים… הם לא יודעים מה זה.‬
‫וחשבתי, "מי בכלל שם לב לזה?"‬ ‫במילים אחרות, הרכבת מסריחה נורא.‬
‫מישהו אמר, "אתה יודע,‬ ‫הרכבת מסריחה אפילו יותר מהרגיל"?‬
‫הם מתנהגים כאילו לפני זה,‬ ‫הריח היה ויסטריה, היה שם כפר אלפיני.‬
‫חשבתי… וכל היום,‬ ‫"אנחנו לא מצליחים לגלות מה הריח הזה."‬
‫והיום חלף לו…‬ ‫עכשיו קו הרכבת L סגור חמש שעות.‬
‫הם ירדו, מי שזה לא יהיה שבודק את זה,‬ ‫ואמרו, "זה כבר לא מסריח כמו קודם".‬
‫וחשבתי שברור שלא. זה ריק כבר חמש שעות.‬
‫הרשו לי לספר לכם מה מסריח נורא בקו L.‬ ‫הנוסעים!‬
‫בסדר? בסוף הם ירדו ואמרו‬ ‫שאיזה מין שמן מנוע דלף.‬
‫גם ציינו בחדשות את העובדה שהם בדקו‬
‫וזה היה לא מזיק.‬
‫לא. הם הריחו את שמן המנוע הטוב.‬
‫זה כאילו, אחרי אסון התאומים,‬ ‫בערך שעה לאחר מכן,‬
‫כשכריסטין ויטמן,‬ ‫שהייתה אז ראש הסוכנות להגנת הסביבה,‬
‫הלכה לשם ואמרה, "זה בסדר. האוויר בסדר."‬
‫אני זוכרת שאמרתי לאנשים,‬ ‫"איך זה יכול להיות?‬
‫ברור שזה שקר."‬
‫וזה לא היה…‬
‫ג'ורג' בוש היה הנשיא,‬ ‫אז היינו רגילים לסוג מסוים של שקרים,‬
‫אבל אני אמרתי, "זה בלתי אפשרי."‬
‫אפשר היה להריח את מה שכולם קראו לו "האבק"‬ ‫במרחק 80 רחובות.‬
‫אתה יודע. אבל היא אמרה שזה בסדר.‬
‫ועכשיו, כמובן, אלפי אנשים חולים בסרטן,‬
‫כי קודם כל, זה לא היה אבק,‬
‫וזה לא היה בסדר.‬
‫נכון שזה נחמד לראות את העיר כל כך רגועה…‬ ‫-העיר רגועה כי אף אחד לא נמצא בה.‬
‫כלומר, ניו יורק, כזו שקטה? משהו קרה.‬
‫אני תמיד זוכרת‬ ‫כמה שקטה הייתה העיר ב-11 בספטמבר.‬
‫אתה יודע, כלומר, אחרי… אם לא גרת ממש שם.‬
‫הפעם הנוספת היחידה‬ ‫שניו יורק נשמעה כזו שקטה…‬
‫גרתי במרכז העיר. אף פעם לא היה שקט.‬
‫הייתה כשעמדו להכריז‬ ‫על פסק הדין של או. ג'יי. סימפסון.‬
‫מסתבר שכל העיר צפתה בטלוויזיה,‬
‫וכל העיר השתתקה‬
‫עד שהכריזו על פסק הדין.‬
‫מה היה הדבר השני שרצית?‬ ‫ זו הייתה חליפת הגודזילה מגומי.‬
‫שעמדנו לעשות.‬
‫של אישירו הונדה! אנחנו נדרוך על כל העיר.‬
‫בסדר, אז את מטיילת במורד ה… זה ההדסון?‬
‫זה האיסט ריבר. אז אם משהו פוגע בך…‬
‫אני יותר חוששת לפגוע במשהו‬ ‫מאשר שמשהו יפגע בי.‬
‫האם יש הבדל בין הייצוג בדגם הזה‬ ‫לבין ניו יורק כפי שהיא עכשיו?‬
‫יש משהו…‬
‫כשהייתי כאן לראשונה,‬ ‫וזה לא היה לפני זמן רב,‬
‫חיפשתי את הבניין שבו אני גרה.‬ ‫כשהדגם הזה נבנה,‬
‫הבניין שאני גרה בו היה שלושה מחסנים‬
‫שהפכו לבניין דירות, והצלחתי לאתר אותם.‬
‫ומרגישים כתמיד. הייתי צריכה לקנות עשרה.‬
‫ניסיתי לשכנע בת של חברה‬ ‫לחזור לניו יורק מלוס אנג'לס.‬
‫היא אמרה, "אני רוצה לחזור,‬ ‫אבל לא אוכל להרשות לעצמי."‬
‫אמרתי, "תחזרי לניו יורק. אני אגיד לך משהו.‬
‫איש לא יכול להרשות לעצמו לגור כאן."‬
‫איש לא יכול להרשות לעצמו לגור בניו יורק.‬ ‫ועם זאת, חיים כאן שמונה מיליון איש.‬
‫איך אנחנו עושים את זה? אנחנו לא יודעים!‬
‫זו תעלומה בשבילנו.‬
‫אין לנו מושג.‬
‫וזה כל העניין. אנחנו לא יודעים,‬ ‫אבל אנחנו עדיין כאן.‬
‫אז אפשר לבוא לכאן מבלי לדעת איך תחיה כאן,‬
‫ואיכשהו, תעשה מספיק דברים כדי לחיות כאן.‬
‫זה פשוט וכך.‬
‫בסדר.‬
‫כשעוזבים את ניו יורק‬
‫או אפילו אם שוהים לזמן קצר במקום אחר,‬
‫פשוט אי אפשר להתגבר על הקלות של החיים.‬
‫למשל, אתה יודע, קודם אתה עובר לדירה‬ ‫ואתה חושב,‬
‫"איפה הניקוי היבש? אי פעם אמצא כזה?"‬
‫לפעמים לא מוצאים לעולם. לפעמים אין כזה!‬
‫או שלפעמים אתה הולך ו…‬
‫אני יודעת שייקח שלושה חודשים‬ ‫עד שנריב בצורה כזו‬
‫שלא אוכל להיכנס לכאן שוב לעולם.‬
‫ואז אתה חושב, יש אנשים שגרים במקומות‬
‫שבהם הם פשוט לוקחים את הניקוי היבש,‬ ‫הם הולכים למכבסת הניקוי היבש.‬
‫זה כמו סידור קטן.‬
‫אבל כל דבר בניו יורק‬ ‫הוא כמו "טבעת הניבלונג".‬
‫אתה יודע, כל דבר בניו יורק הוא דרמתי.‬
‫זו בעיה מדהימה.‬
‫אז אתה מבין שכל כך קשה לגור בניו יורק‬
‫שכשאנשים אומרים, "למה אתה גר בניו יורק?"‬
‫אין לך תשובה בשבילם,‬
‫חוץ מזה שאתה יוודע שאתה חש טינה‬ ‫כלפי אלה שאין להם אומץ לעשות זאת.‬
‫"אתה גר במקום שבו דברים נעשים בקלות,‬
‫שבו אנשים נחמדים אליך,‬
‫שבו לא מנסים לרמות אותך כל חמש שניות.‬
‫אתה קורא לזה חיים של אדם מבוגר?"‬
‫מה שמפתיע אותי,‬ ‫זה כמה אנשים שעכשיו בשנות ה-20 לחייהם‬
‫ניגשים אליי ברחוב ואומרים,‬
‫"פראן, הלוואי שהייתי חי בניו יורק‬ ‫בשנות ה-70. זה נראה כל כך כיף."‬
‫יש דבר אחד שאני יודעת בוודאות.‬
‫כשהייתי בשנות ה-20 לחיי‬ ‫לא ניגשתי לאנשים בגילי ואמרתי‬
‫"הלוואי שהייתי חיה כאן בשנות ה-30."‬ ‫לא חשבתי ככה.‬
‫אז, אתה יודע,‬
‫מאחר שהם יודעים שהייתי כאן אז,‬
‫אני כמו עדת ראייה לזה.‬
‫אני מניחה‬ ‫שזה כמו שאם היית חובב של מלחמת האזרחים,‬
‫וראית את אברהם לינקולן, היית חושב,‬ ‫"הוא היה שם. אני אשאל אותו."‬
‫אם לא עשיתם הזמנה, אנא המתינו בחוץ.‬
‫- מקס'ס קנזס סיטי -‬
‫עכשיו נשיר שיר על ילד בניו יורק.‬
‫רוב האנשים שהכרתי שהיו יותר כמוני,‬ ‫מבחינה כלכלית,‬
‫חימום היה בעיה רצינית. דיברנו על זה הרבה.‬
‫והייתי הולכת ל"מקס'ס" ומתחילה עם אנשים,‬
‫אבל לפני כן הייתי שואלת, "יש לך חימום?"‬
‫וזה היה משהו שמצאתי מפתה מאוד.‬
‫פתאום, הן נהפכו לבריז'יט בארדו צעירות.‬
‫"יש לך חימום? בואי נלך."‬
‫ה"ניו יורק דולס" היו נהדרים,‬ ‫וכל כך מעט אנשים ראו אותם.‬
‫הם הופיעו במרכז מרסר לאומנויות, שיום אחד…‬
‫פשוט התמוטט. ככה ניו יורק הייתה פעם.‬
‫מרכז מרסר,‬ ‫הלכנו לשם כל הזמן כדי לראות את ה"דולס",‬
‫ואנשים אחרים, אבל בעיקר את ה"דולס".‬
‫ואז יום אחד, הוא פשוט התמוטט.‬
‫כלומר, הבניין פשוט התמוטט.‬ ‫זו הייתה רמת ההזנחה.‬
‫כשאנשים אמרו, "מרכז מרסר לאמנויות התמוטט",‬
‫איש לא אמר, "על מה אתה מדבר?"‬ ‫"אה, הוא התמוטט."‬
‫שלושה בניינים התמוטטו באותה שנה.‬
‫הם התמוטטו כי אף אחד לא טיפל בהם.‬ ‫כלומר, אז…‬
‫ככה זה היה פשוט. אף פעם לא חשבתי על זה.‬
‫חשבתי על דברים רבים,‬ ‫אבל לא על ההשתפרות של ניו יורק.‬
‫ניו יורק הייתה נהדרת. לכן באתי לכאן!‬
‫אבל לא באתי לכאן כי היה נקי.‬
‫באתי ממקום נקי.‬
‫לא חשבתי, "אני רוצה לנסוע לניו יורק.‬ ‫כל כך מצוחצח שם."‬
‫אתה יודע, לא באתי כי זה היה בטוח.‬
‫באתי ממקום בטוח.‬ ‫לא באתי כי זה היה מסוכן.‬
‫לא שמחתי להיות בסכנה, אבל התאקלמתי מהר.‬
‫יש לי את כל ההרגלים שהיו לי בשנות ה-70.‬
‫למשל, אני יושבת ברכבת התחתית,‬
‫אנשים שמים את התיק לידם ומשאירים אותו שם.‬
‫אני חושבת, "השתגעת?"‬ ‫זה גורם לי לרצות לגנוב אותו.‬
‫אתה יודע, לא משנה מה אני מחזיקה.‬ ‫באמת, זה יכול להיות עיפרון.‬
‫אני אוחזת בו אחיזת מוות.‬ ‫"לא תיקחו ממני את העיפרון הזה."‬
‫לא הייתי משאירה שום דבר לידי. בחיים!‬
‫ולא כי אני חושבת‬ ‫שאנשים עלולים לחשוב שזו פצצה,‬
‫אלא כי מישהו ייקח את זה!‬ ‫ברור שהם ייקחו את זה.‬
‫זה מה שקורה.‬
‫כלומר, ב-1971 או משהו כזה,‬
‫מישהו שבר את השמשה של האוטו שלי,‬
‫עוד היה לי את האוטו שלי מהתיכון,‬
‫ולקח, מלוח המחוונים,‬
‫תפוח וחפיסת סיגריות שהיו על לוח המחוונים.‬
‫חפיסת סיגריות עלתה אז 50 סנט.‬
‫תפוח, תפוח אחד, עשרה סנט.‬
‫קראתי למשטרה.‬
‫קראתי להם, כי הם עדיין היו ברחוב אז,‬ ‫ואמרתי,‬
‫"מישהו ריסק את השמשה שלי‬ ‫ולקח מלוח המחוונים שלי."‬
‫אז השוטר אמר, "מה הם גנבו?"‬
‫אז אמרתי, "היו לי תפוח וחפיסת סיגריות."‬
‫והוא אמר, "טוב, למה ציפית?‬
‫כלומר, אם תשאירי דברים כאלה יקרי ערך‬ ‫בטווח הראייה של אנשים,‬
‫הם ישברו את השמשה של האוטו שלך!‬ ‫מי לא היה עושה את זה?‬
‫מה את, מטומטמת?"‬
‫אז, מאחר והיה היגיון בדבריו,‬ ‫לא התווכחתי איתו.‬
‫הבנתי, "כן, טוב, למה את מצפה?"‬
‫מסתבר שהייתה כותרת בה נכתב,‬
‫"הנשיא לניו יורק: לכו לעזאזל",‬ ‫או משהו כזה.‬
‫כן. "פורד לניו יורק: תמותו."‬
‫בינתיים, מי מת?‬
‫אני גם מרגישה‬ ‫שלמרות שניו יורק אינה כמו פעם,‬
‫אני לא מאמינה שייתנו לי לחיות במקום אחר.‬
‫אני חושבת שהם היו נפגשים,‬ ‫מקיימים פגישת מועצת עיר כלשהי,‬
‫והם היו אומרים,‬
‫"באנו להגיד לך, עלייך לעזוב.‬ ‫אינך יכולה להישאר."‬
‫זה מה שהם עושים איתי.‬ ‫-"סליחה. הגיע הזמן ללכת."‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬