ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Da?
Smeta li vam kod ljudi na ulici…
Da.
Kad stanu usred gustog prometa
i gledaju u kartu ili…
Nažalost, neću imati vremena za odgovor.
Smetaju li mi ljudi na ulici? Svakako!
Evo zašto.
Trebala bih napisati proglas. Nekoć sam pisala.
Naslov bi bio
nešto poput upozorenja za ljude o kojima govorite:
Velika trula jabuka.
Dobro? Velika trula jabuka.
Ne mogu stati na sekundu na ulici i pušiti cigaretu
a da me deset ljudi ne upita za smjer.
Uvijek se začudim.
Pa zar izgledam srdačno?
U New Yorku ima mnogo toga po tlu.
Ima mnogo pješačkih prijelaza. Nitko se na njih ne obazire osim mene.
Uvijek vičem autima: "Na zebri si!"
Ali boli njih briga.
Na tlu ima grafita, reklama.
A na mnogo mjesta u New Yorku
ima ploča ugrađenih u pločnik.
Meni je to sjajno.
Znači da se nadaju da će ih netko pogledati.
Nisu mislili da ću ih gledati samo ja.
Da će svi ostali gledati u mobitel.
Ali zbog Fran se isplati.
"Postavimo ploču zbog nje!"
VLASNIŠTVO OBITELJI HESS KOJE NIJE USTUPLJENO ZA JAVNU UPORABU
Kraj knjižnice ima mnogo ploča za pisce.
POSTAVILI GRAND CENTRAL PARTNERSHIP I GRADSKA KNJIŽNICA
Tu su i citati pisaca.
NEKE SE KNJIGE KUŠAJU, DRUGE GUTAJU,
Ne treba očekivati da će ih ljudi čitati.
A RIJETKE TREBA PROŽVAKATI I PROBAVITI… F. BACON
PUBLIC SPEAKING - FRAN LEBOWITZ UŽIVO!
Da! Vi, u dnu.
Fran, nisam nikad čuo za vas.
Sjajan ulet da razbijete led.
Kako biste opisali svoj stil života?
Svoj stil života?
Vjerujte, te riječi ne bih upotrijebila.
Bravo.
Eto, tako bih ga opisala.
Zašto još živite u New Yorku?
Često me pitaju zašto sam još ovdje.
A ja: "Dobro. A što ti predlažeš?"
Dakle, ovako.
Da se mogu sjetiti nekog drugog mjesta, otišla bih onamo.
-Eto. Što kažeš? To je to. -Dobro je.
Hajmo na posao.
-Eto! -Ajme, pardon.
Rekao sam ti da nikom ne daš da te snimaju u autu ili stanu.
To si mi rekao kad su mi uništili auto. Žalila sam se zbog toga.
Promijeni li se što ako se žališ?
-Misliš, pomaže li? -Da.
Misliš, ako se na nešto žalim, hoće li se to promijeniti?
Da.
Zasad nije. Naravno, još sam mlada.
Jednom sam na zabavi upoznala psihijatra i rekla mu:
"Ne mogu ni zamisliti dosadniji posao."
A on će meni: "Nemaš pojma
kako je to kad se školuješ 14 godina
samo kako bi slušao ljude koji se žale na buku."
Navodno je tako psihijatrima u New Yorku.
Svugdje drugdje ljudi govore o majci, mužu.
Ali u New Yorku o buci. Dođu, plate petsto dolara.
Sjede i žale se na buku.
New York nikad nije dosadan.
Drugim riječima, ako negdje sjedim i čekam,
recimo u podzemnoj,
ili ako sjedim u vlaku i čekam da krene…
Ljudi su uglavnom na mobitelu. Neki čitaju. Ali ja nikad nisam tako.
Ja samo sjedim i gledam ljude oko sebe.
I to je uglavnom iznimno zanimljivo. Prezanimljivo.
To vidiš na ulicama New Yorka.
Ne samo ljude koji pišu poruke u hodu ili stoje na pločniku, a ja bih prošla.
Vidite i ljude koji rade nešto što meni ne bi palo na pamet.
Nemam mobitel pa nikad nisam slala poruke.
Ali vjerujem da imam telefon i da pišem poruke,
nikada to ne bih radila u hodu.
Ovo iduće nisam vidjela mnogo puta,
ali ta me se kombinacija osobito dojmila.
Vidjela sam klinca kako vozi bicikl Sedmom avenijom.
Jednom rukom je pisao poruke,
drugom jeo komad pizze,
a laktovima je upravljao biciklom.
Ovako je stavio laktove.
Jasno, gotovo me pregazio. Nije ni primijetio!
Zato sam ja njega!
Pomislila sam, ja mislim da svaki dan postoji velika mogućnost
da me pregazi auto dok prelazim cestu.
A ovaj dečko misli da mu se nikad ništa neće dogoditi.
I bez dopisivanja i pizze, ja svejedno ne bih…
A bicikl vozi laktovima!
Da mi date bicikl i da rukama držim guvernal,
ne bih se vozila Sedmom avenijom. Znam voziti!
Ali ne bih.
Jednostavno se čudim zašto svaki dan deseci tisuća ljudi
ne pogibaju na njujorškim ulicama. Ne razumijem zašto!
To je čudesno. Jer ljudi ima na milijune.
A jedino ja gledam kuda hodam.
Ja sam jedina u cijelom gradu koja gleda kuda hoda.
Nešto najgore…
Mnogo je toga strašno.
Ali najgore je to kako su Njujorčani zaboravili hodati.
U New Yorku je bilo sjajno…
Da, ima milijardu groznih ljudi na ulici,
ali ama baš svatko na ulici
znao je da kad hodaš prema drugima
ti se malo pomakneš, oni se malo pomaknu.
Zato su na kraju dana još svi živi.
Sada to ljudi više ne rade.
Ja sada…
Ne rade to jer ili su na mobitelu
ili žive u svijetu u kojem postoje samo oni.
Sudarila sam se s nekim tko nije gledao kuda ide.
Pomislila sam, pustit ću ga da se zaleti u mene.
Iživcirano je digao pogled.
Rekoh: "Ovdje ima i drugih. Zar to nije nevjerojatno?"
U tim slučajevima pomislim, pravi se da je Velika trula jabuka grad!
U kojem ima i drugih ljudi!
Grad u kojem ima ljudi koji nisu samo došli turistički!
Koji moraju nekamo stići!
Na zakazane sastanke, da mogu platiti smeće koje ti obilaziš!
Times Square je najgora četvrt na svijetu.
Ali rijetko moraš ići onamo.
Onamo se obično ide na neku predstavu.
Misliš, moram na predstavu, na Times Squareu je.
Pokušat ću doći u kazalište
a da se 75 puta ne posvađam.
Katkad razmišljam, ako moram u kazalište na Times Squareu,
kako da što manje hodam po Times Squareu?
Katkad idem skroz okolnim putem!
Razmišljam isplati li se ići sve do 125. ulice pa dolje.
Tako bih sve zaobišla. Trajalo bi, ali isplatilo bi se.
Premijera Fantoma u operi bila je dobrotvorna predstava za AIDS.
Ja sam bila u tom odboru. Ne sjećam se više za što točno.
Imala sam karte za premijeru pa sam pozvala mamu da ide sa mnom.
Imale smo fantastična sjedala.
Bar ih takvima smatraju. U parteru, u sredini.
Ja volim sjediti odostraga kraj prolaza.
Da možeš pobjeći!
Čim dođem u kazalište, gledam kako bih klisnula.
I bila sam valjda jedina u New Yorku
koja nije čitala o tome. Naime, to je bio razvikan događaj.
Kad je sa stropa pao luster,
mislila sam da će pasti na nas. Počela sam vrištati.
Da je tad postojao internet, još biste to mogli vidjeti.
-Zar nisi gledala filmove? -Nisam.
Mislila sam… Bio je točno iznad nas.
Moja majka je znala, naravno.
Rekla je: "Ova mala je oduvijek problematična."
Bila sam histerična! Došao je ovako blizu.
Mislila sam da pada.
Toga se sjećam iz Fantoma u operi.
Osim što mi je bio nevjerojatno grozan.
"Ovo je grozno!"
Upravo ono što mrzim. Kao Evita.
Robert Stigwood nešto je organizirao.
Bio je producent Evite.
Pozvao je šačicu ljudi, oko 25,
u Hotel Plazu. Tada je to još bio Hotel Plaza.
U njemu je bilo malo kazalište.
Otišla sam na tu predstavu
i poslije me Stigwood pitao što mislim.
Rekoh: "Jesi li ti normalan? Mjuzikl o Evi Perón?
Cijeli New York će ti se smijati!
Ne postavljaj ga!" rekla sam mu.
Zato ja ne bih zaradila u kazalištu.
Što se tiče teme mjuzikla, Eve Perón,
imala sam potpuno pravo.
Jedne večeri išla sam ga gledati s dvojicom Argentinaca.
Toliko su se smijali da su nas gotovo izbacili iz kazališta.
Evita više nije na programu. Ali dugo je bila.
Svaki put kad sam poslije toga vidjela Stigwooda, rekla sam:
"Još mislim da imam pravo!"
Zarađivao je milijun dolara na minutu.
Gledaš li ljude svisoka?
Svisoka? Misliš, jesam li snob?
Neki tipovi snobizma su loši.
Jasno, ja od takvog snobizma ne patim.
Moj snobizam nema veze s time
tko ti je otac, gdje si išao u školu i gdje si odrastao.
Nego slažeš li se sa mnom u nečemu.
S time ima veze. "Aha, to misliš? Ne."
Iako znam da se ljudi često…
iživciraju je preblaga riječ. Pobjesne na mene.
Mene to čudi jer ne razumijem zašto.
Tko sam ja? Donosim li ja odluke za njih?
Nemam nikakvu moć.
Razumjela bih da se na mene ljute da kažem da bi trebalo biti ovako ili onako
i onda mogu nešto promijeniti.
Ali da mogu promijeniti, ne bih bila ljuta.
Ljuta sam zato što nemam nikakvu moć, a puna sam mišljenja.
Podzemna je grozna. Opasna je.
Trkaju te, guraju.
Katkad te opljačkaju u pol bijela dana.
Sjećam se kad je javni prijevoz bio ponos New Yorka.
Što se dogodilo?
Je li New York danas bolji ili gori nego kad si došla?
Stalno slušamo o tome kako je u 70-ima bio strašan.
Išao je prema bankrotu. Ja o tome nisam imala pojma.
Zabavljala si se. Nisi vidjela štakore, potrgane klupe, grafite.
-To je bio New York. -Bilo ti je super.
Pa…
"Pijana sam. Bus je pun grafita? Briga me, glavno da vozi."
Tako je New York izgledao prije. To je bio New York.
Ljudima je danas New York slika vrtnih stolica na Times Squareu.
Kad ih maknu,
ti će se ljudi zapitati: "Gdje su? To je bio pravi New York."
Misliš li da će na Times Squareu još biti kafić nasred ulice?
Ne znam jesi li svjestan, Marty…
Ne. Ne idem niže od 57. ulice.
Do prije pet minuta
24 sata na dan popravljali su one strukture od cementa.
Da, otoke usred Times Squarea.
Netom prije nego što su ga napokon izbacili,
Bloomberg je rekao: "To je sada trajno!"
Ja si mislim: "Trajno? Budalo."
Što je u New Yorku trajno? Trajno? Nije to trajno!
Ali taj dan sam saznala da je to stajalo 40 milijuna dolara.
Četrdeset milijuna dolara. I nije Bloomberg častio.
Četrdeset milijuna dolara iz džepa poreznih obveznika.
Četrdeset milijuna dolara za to! Naime, puno Njujorčana se žalilo
da na Times Squareu nemaju gdje leći.
Pa da! Mrzim to!
-Nepodnošljivo! -Da.
"Odlazimo! Nećemo to više trpjeti."
Ulice su krcate
onim groznim žardinjerama
u kojima je umjetno bilje. Ili možda pravo? Ne znam.
Pravo, umjetno, nemam pojma. Ali što biljke rade na Times Squareu?
I ne samo na Times Squareu! U Boweryju, po cijelom gradu!
Ima ih posvuda. Biljaka, stolica, sitnica.
Izgleda kao stan moje bake!
Očekuješ fotografije unuka…
Zdjelice s bombonima…
Kad Njujorčani čuju za kresanje budžeta,
pitat će propada li New York.
-Možemo li reći… -New York ne propada.
Možemo li reći da će gradske vlasti biti manje učinkovite,
da će ulice biti prljavije, a građani će imati slabiju zaštitu od zločina?
New York ne propada. Sve će biti kao prije.
GRADONAČELNIK
Još je najbolji grad na svijetu.
Čak i nakon ovoga
pružat će građanima više usluga nego ikoji drugi grad na svijetu.
Rado bih bila gradonačelnica New Yorka,
ali jedna od loših strana
tog vrlo teškog posla…
To je drugi posao po težini u zemlji.
Počinje rano ujutro.
Treba ga podijeliti u dvije smjene. Ja bih radila noću.
Dobrovoljno se javljam. Netko drugi neka bude dnevni gradonačelnik.
Počela bih s poslom oko 4 popodne i mogu raditi cijelu noć!
Naime, u New Yorku se mnogo toga događa kasno noću.
Što bi promijenila u New Yorku noću
dok dnevni gradonačelnik spava?
Osobno bih prvo promijenila sustav podzemne, a ne želim to samo ja.
To bih prvo promijenila u New Yorku.
Prije nekoliko tjedana upalila sam radio koji slušam, WNS News.
Rekli su da će linija L, koja ide iz Brooklyna,
taj dan biti zatvorena zbog neugodnog mirisa.
Cijeli dan!
Svakih deset minuta ponavljali su:
"Na liniji L osjeća se smrad. Zatvorena je."
A ja pomislim: "Zatvorili su podzemnu zbog smrada?"
Što to uopće znači?
Pa zar može smrdjeti još gore nego inače?
Nemaju pojma što je izvor smrada.
Tko je to uopće primijetio? Drugim riječima, vlak grozno smrdi.
Zar je netko rekao: "Vlak smrdi još gore nego inače?"
Ponašaju se kao da je prije mirisao na gliciniju i alpsko selo.
Cijeli dan ponavljali su da ne znaju odakle taj smrad.
Kako je dan odmicao, nakon pet sati
netko je utvrdio da ne smrdi grozno kao prije.
Pa jasno! Prazan je pet sati.
Reći ću vam što grozno smrdi u vlaku! Putnici!
Na kraju su rekli da je curilo motorno ulje.
Na vijestima je bilo komentara da su testirali
i da nije bilo štetno.
Ne, osjetilo se dobro motorno ulje.
Jedan sat poslije napada 11. rujna
Christine Whitman, tadašnja šefica Agencije za zaštitu okoliša,
rekla je da je zrak u redu. Zrak je čist.
Ja sam se pitala kako je to moguće.
To je laž!
George Bush je tada bio predsjednik pa smo bili navikli na određene laži.
Ali meni je to bilo nemoguće!
Miris te "prašine" mogli ste osjetiti 80 ulica dalje.
Ali ona je rekla da je sve u redu.
A sada na tisuće ljudi ima rak
jer to nije bila prašina
i zrak nije bio čist.
-Lijepo je kad je grad ovako miran. -Miran je jer nema nikoga.
Ako je ovako tih, nešto se dogodilo.
Sjećam se kako je 11. rujna bilo tiho.
Ako niste živjeli baš blizu mjesta napada.
Jedini put kad je New York bio tako tih,
a živjela sam u Midtownu koji nikad nije tih,
bilo je kad se čekala presuda OJ Simpsonu.
Očito je cijeli grad gledao televiziju
i u gradu je vladala mrtva tišina.
Dok nisu objavili presudu.
Što si ono još htjela? Aha, htjeli smo gumeno odijelo Godzille.
Kao u filmu Ishira Honde! Gazili bismo po gradu.
Šećeš… Je li to Hudson?
To je East River. Ako nešto spaziš…
Ma sad pazim da nešto ne pogazim, a ne da nešto spazim.
Ima li razlike između ovog modela i današnjeg New Yorka?
Kad sam prvi put bila ovdje, nedavno,
potražila sam svoju zgradu. Kad je napravljen ovaj model,
zgrada u kojoj živim bila su tri skladišta prenamijenjena u zgradu.
Uspjela sam ih locirati.
Uvijek mislite isto: "Trebala sam to tada kupiti."
Nagovaram prijateljičinu kćer da se vrati u New York iz L.A.-ja.
Kaže: "Rado, ali ne mogu si to priuštiti."
Kažem ja njoj: "Vrati se. Nitko si ne može priuštiti život ovdje."
Nitko! Ali ovdje svejedno živi osam milijuna ljudi.
Kako uspijevamo? Ne znamo!
Nama je to zagonetka!
Nemamo pojma!
Eto. Ne znamo, ali još smo ovdje.
Slobodno dođi iako ne znaš kako ćeš živjeti.
Nekako ćeš ipak uspjeti.
Vrlo jednostavno.
Dobro.
Kad odeš iz New Yorka
ili čak ako kratko boraviš negdje drugdje,
ne možeš doći k sebi koliko je sve lako.
Kad se preseliš u novi stan, prvo pomisliš:
"Gdje je čistionica? Hoću li je naći?"
Katkad je ne nađeš. Katkad je nema!
Katkad odeš…
Ja znam da ću se u roku od tri mjeseca tako posvađati
da joj više neću smjeti ni blizu.
I onda shvatiš da ima mjesta
gdje ljudi jednostavno odnesu stvari u čistionicu.
To je običan, sitan zadatak!
Ali sve u New Yorku je kao Prsten Nibelunga.
Sve ima tu opernu dramatiku.
Ogroman je problem.
Shvatiš da je u New Yorku tako teško živjeti,
da kad te netko pita zašto ovdje živiš,
ne možeš im odgovoriti.
Samo znaš da prezireš one koji za to nemaju hrabrosti.
"Živite negdje gdje je sve lako,
gdje su ljudi ljubazni,
gdje te nitko ne pokušava prevariti!
Zar je vama to zrelost?"
Čudi me koliko mi ljudi koji su sad u dvadesetima
prilazi na ulici i kaže:
"Da sam bar živio u New Yorku 70-ih. Sigurno je bilo zabavno."
Jedno sigurno znam.
Kad sam ja bila u 20-ima, nisam govorila ljudima mojih godina
da bih rado da sam ovdje živjela 30-ih.
Budući da znaju da sam ja tada bila ovdje,
poput očevica sam.
Da vas zanima sve u vezi s Građanskim ratom
i ugledate Abrahama Lincolna, rekli biste: "Pitat ću njega!"
Ako nemate rezervacije, pričekajte vani.
Izvest ćemo pjesmu o dečku u New Yorku.
Kod većine onih koji su bili u financijskoj situaciji kao ja,
grijanje je bilo važno. Puno smo razgovarali o njemu.
Otišla bih u Max's i spetljala se s nekim.
Ali prvo bih pitala: "Imaš li grijanje?"
To mi je bilo nevjerojatno privlačno.
Smjesta bi se preobrazili u Brigitte Bardot.
"Imaš grijanje? Idemo."
New York Dolls su bili sjajni, a vidjelo ih je malo ljudi.
Nastupali su u Umjetničkom centru Mercer.
Jednog se dana samo srušio. New York!
Stalno smo išli onamo slušati Dollse.
I druge, ali osobito Dollse.
Jednog dana se samo srušio!
Zgrada se samo srušila. Toliko je bila zapuštena.
Kad bi netko rekao: "Jeste li čuli da se srušio?" nitko se nije čudio.
Te godine srušile su se tri zgrade.
Zato što se nitko nije brinuo o njima.
Tako je to bilo. Nisam nikad razmišljala o tome.
Nisam razmišljala o tome da New York može biti bolji.
New York je bio super! Zato sam i došla!
Nisam došla zato što je čist.
Moj grad je čist.
Nisam došla u New York zato što je uglancan.
Ni zato što je siguran.
Moj grad je siguran. Nisam došla zato što je opasan.
Nisam bila sretna što je opasan, ali brzo se naviknete.
Imam sve navike kao u 70-ima.
Recimo, sjedim u podzemnoj.
Vidim da ljudi kraj sebe ostave torbu.
Zar su ludi? Dođe mi da im je ja ukradem!
Što god da držim u ruci, pa makar samo olovku,
držim čeličnim stiskom. "Ne dam svoju olovku!"
Nikad ne bih ništa ostavila kraj sebe!
Ne zato da ljudi ne pomisle da je bomba
nego zato što će to netko uzeti!
To se događa.
Mislim da je to bilo 1971.
Netko mi je razbio vjetrobransko staklo.
Imala sam taj auto od srednje škole.
I s kontrolne ploče uzeo je jabuku i kutiju cigareta.
Kutija cigareta je stajala 50 centa.
Jedna jabuka deset centa.
Pozvala sam policiju.
Doviknula sam im jer su bili u ulici.
Rekla sam: "Gledajte, netko mi je razbio vjetrobransko staklo i pokrao me."
Murjak pita: "Što su ukrali?"
Rekoh: "Jabuku i kutiju cigareta."
A on će: "Pa što očekuješ?
Ako ostavljaš te vrijedne stvari na očigled svima,
razbit će ti vjetrobransko staklo! Tko ne bi?
Pa zar si glupa?"
Imao je pravo pa se nisam svađala.
Da, što sam očekivala?
Izašao je natpis u novinama:
"Predsjednik New Yorku: idi kvragu."
Da. "Ford New Yorku: crkni."
I tko je crknuo?
Iako New York više nije grad kakav je bio nekoć,
ne bi mi dali da živim igdje drugdje.
Okupili bi gradsko vijeće
i rekli bi: "Došli smo vam reći da morate otići.
Ne možete ostati."
-To rade i meni. -"Žalimo. Morate otići."
Prijevod titlova: Petra Matić