A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Igen?
Zavarja, hogy az utcán az emberek…
Igen.
Amikor megállnak az út közepén a forgalomban,
hogy ránézzenek a térképre, vagy…
Sajnos nem lesz időm válaszolni erre a kérdésre.
Zavarnak-e az emberek az utcán? Abszolút.
Megmondom, miért.
Úgy érzem, írnom kellene egy kiáltványt. Régebben író voltam.
Az lenne a címe,
és ez egyben tanács is az imént említett embereknek,
Mintha egy városban lennél.
Oké? Mintha egy városban lennél.
Nem állhatok meg egy pillanatra, vagy cigarettázhatok egy hely előtt,
anélkül, hogy tízen ne kérnének útbaigazítást.
Meglep, mert mindig arra gondolok, hogy tényleg? Szívélyesnek tűnök?
New Yorkban sok minden van a földön.
Van egy csomó zebra. Nem mintha rajtam kívül más is figyelembe venné.
Folyton üvöltök az autósokkal. „Ez a zebra!”
Nem mintha izgatná őket.
Graffiti is van a földön. És reklámok.
De rengeteg hely van New Yorkban,
ahol emléktáblákat helyeztek a földre.
Ezt egyszerűen imádom,
mert ezek szerint azt remélik, hogy valaki majd megnézi őket.
Kétlem, hogy azt gondolták, „csak Fran fogja látni.
Mindenki más a telefonját bámulja majd Franen kívül, de miatta megéri.
Tegyük le neki a táblákat!”
A HESS-INGATLAN TULAJDONA, MELYET SOSEM SZÁNTAK KÖZCÉLOKRA
A könyvtár közelében írókról szóló emléktáblák vannak.
KÖNYVTÁRI SÉTA VILÁGIRODALMI REMEKMŰVEK ÜNNEPLÉSE
Aztán van pár idézet az íróktól.
Eléggé optimista dolog azt képzelni, hogy az emberek elolvassák az idézeteket.
PUBLIC SPEAKING – FRAN LEBOWITZ SZEMÉLYESEN!
Igen? Ott hátul.
Helló, Fran! Eddig még sosem hallottam önről.
Így kell hatásosan megtörni a jeget.
- Igen? - Hogy írná le az életmódját?
Hogy írnám le az életmódom?
Sosem használnám az „életmód” szót.
Bravó!
Valahogy így írnám le.
Mi tartja itt New Yorkban?
Gyakran kérdezik, miért vagyok még itt.
Rendben, mit javasol, hova menjek?
A következő a helyzet.
Ha szóba jöhetne bármilyen más hely, már elmentem volna.
- Oké. Mit szólsz? Ez az. - Jó lesz.
Rendben. Csináljuk!
- Na tessék! - Bocsánat!
Emlékszel? Ne hagyd, hogy az autódban vagy a lakásodban forgassanak!
Azután mondtad, hogy tönkretették a kocsimat. Mikor panaszkodtam róla.
A panaszkodás változtat bármin is?
- Úgy érted, segít-e? - Igen.
Megváltoznak-e azok a dolgok, amikről panaszkodom?
Igen.
Nem úgy tűnik. Habár még fiatal vagyok.
Egyszer találkoztam egy pszichiáterrel egy buliban, és azt mondtam neki:
„Nincs is a pszichiáternél unalmasabb szakma.”
Mire ő: „Fogalmad sincs,
milyen 14 éven át tanulni,
majd egész nap hallgatni a panaszkodást a zajról.”
Úgy tűnik, ilyen pszichiáternek lenni New Yorkban.
Mindenhol máshol az anyjukról meg a férjükről beszélnek az emberek.
New Yorkban a zajról. Bemennek. 500 dollár.
Ülnek, és a zajra panaszkodnak.
New York sosem unalmas.
Más szóval, ha épp ülök valahol, és várok valamire,
nem tudom, mondjuk a metróra,
vagy ülök a metrón, és várom, hogy elinduljon,
a legtöbben a telefonjukat nézik, néhányan olvasnak, de én soha.
Én csak ülök, és nézem az embertársaimat.
És ez általában rettentően érdekes. Túl érdekes.
Ezt látod New Yorkban. Nemcsak a menet közben pötyögőket,
vagy a járda közepén ácsorgókat, miközben én haladnék.
De egyesek olyasmit csinálnak, ami nekem sose jutott volna eszembe.
Más szóval, nincs telefonom, tehát sosem nyomkodom,
de szentül hiszem, hogy ha lenne és pötyögnék rajta,
sose jutna eszembe menet közben tenni.
Pár hónapja történt. Nem sűrűn látok ilyet,
de ez a sajátos mutatvány bevésődött a fejembe.
Láttam egy kölyköt biciklizni a Hetedik sugárúton.
Fél kézzel nyomogatta a telefonját, a másikkal egy szelet pizzát evett,
és a könyökével kormányozta a biciklit.
A könyökét rakta rá.
És persze majdnem elütött. Nem mintha feltűnt volna neki.
Ezért vettem észre.
Arra gondoltam, én minden nap úgy vagyok vele,
hogy simán meghalhatok, miközben átkelek az úttesten.
Ő pedig úgy érzi, hogy soha semmi baj nem érheti.
Ha eltekintünk a mobilozástól és a pizzától, akkor se…
És hogy a könyökével kormányozta a biciklit.
Ha biciklire ülnék, és mindkét kezem a kormányon lenne,
nem bicikliznék a Hetedik sugárúton. Pedig tudok.
Nem csinálnám ezt.
Mindezek mellett döbbenetes számomra,
hogy nem halnak meg naponta több tízezren New York utcáin.
Nem értem, hogy lehetséges ez.
Lenyűgöző dolog, mert milliónyi ember él itt.
Egyedül én figyelek arra, hogy merre megyek.
Az egész városban én vagyok az egyetlen, aki figyel arra, hogy hová lép.
Az egyik legrosszabb dolog…
Sok szörnyű dolog van, de az egyik legrosszabb,
hogy a New York-iak már nem tudnak közlekedni.
Az volt az egyik legjobb dolog New Yorkban,
hogy hiába volt szörnyű nagy tömeg,
az utcán minden egyes ember tudta, hogy ha mások felé sétál,
mindenki félrehúzódik egy kicsit.
Végül is ezért maradt mindenki életben.
Ma már nem csinálják ezt az emberek.
Szóval én azt csinálom…
Vagy azért nem csinálják, mert a telefonjukon lógnak,
vagy mert nem vesznek tudomást másokról.
Néha azért ütköztem bele valakibe, mert nem figyelt,
én meg úgy voltam vele, hogy hagyom nekem jönni,
Mérgesen felnéztek,
mire én: „Mások is vannak egy hotel előterében. Nem döbbenetes?”
Érted, ezért kéne úgy tenni, mintha egy városban lennénk,
ahol mások is vannak.
Mintha egy városban lennénk, ahova nem mindenki csak várost nézni jött.
Vannak, akiknek el kell jutniuk A-ból B-be.
Időre, hogy az adójukból fenntarthassuk az ócska látnivalóinkat.
A Times Square a világ legszörnyűbb városrésze.
De ritkán van dolgunk arra.
Általában színdarabot nézni megy az ember a Times Square-re.
„Meg kell néznem azt a darabot, amit a Times Square-en játszanak,
szóval megpróbálok úgy odaérni a színházba,
hogy nem keveredjek 75-ször összetűzésbe másokkal.”
Néha azon gondolkodom, ha színházba megyek a Times Square-re,
hogy hogyan kerülhetném el a leginkább.
Akkor is megteszem, ha hatalmasat kell kerülnöm.
„Mi lenne, ha elsétálnék a 125. utcáig, aztán honnan vissza?
Akkor elkerülhetném. Hosszabb lenne, de megéri.”
Az operaház fantomjának megnyitója egy AIDS jótékonysági est volt.
Benne voltam a bizottságban, de nem emlékszem rá konkrétan.
Volt két jegyem a megnyitóra, szóval elhívtam az édesanyámat.
Fantasztikus helyen ültünk.
Vagyis amit mások annak gondolnak. Elől, középen.
A tökéletes hely számomra hátul, szélen van, onnan ki tudok jutni.
Amint beérek a színházba, már a kijutást tervezem.
Bizonyára én voltam az egyetlen New Yorkban,
aki nem olvasott erről, mert olyan nagy szám volt.
Szóval amikor a csillár lezuhant,
azt hittem, ránk fog esni, és sikítottam.
Ha akkoriban lett volna internet, még most is fent keringene a felvétel.
- Fran, a filmeket se láttad? - Nem.
Azt hittem… Egyenesen felénk tartott.
Persze anyám tudta, és teljesen…
Azt mondta: „Ezzel a gyerekkel mindig csak a baj volt. Most is.”
Hisztérikus voltam. Felénk tartott.
Azt hittem, le fog zuhanni.
Leginkább erre emlékszem Az operaház fantomjából,
meg hogy rémesen szörnyűnek találtam.
„Ez rémesen szörnyű.”
Tipikusan olyan dolog, amit gyűlölök. Olyan, mint az Evita.
Robert Stigwood szervezett egy estét.
Ő volt az Evita producere.
És meghívott néhány embert, úgy 25-öt,
a Plaza Hotelbe, ami akkoriban még Plaza Hotel volt,
és volt benne egy kis színház.
Elmentem, megnéztem.
Utána Stigwood megkérdezte, mit gondolok, mire én:
„Megőrültél? Musical Eva Perónról?
Egész New York kiröhög majd!
Ne csináld meg!”, mondtam.
Ezért nem tudnék vagyonokat keresni a színházi világban.
De ha onnan nézzük, hogy csinált egy musicalt Eva Perónról,
akkor teljesen igazam volt.
Egyszer elmentem megnézni két argentin fickóval,
és annyira röhögtek, hogy majdnem kizavartak minket a színházból.
Azt hiszem, már nem játsszák, de sokáig műsoron volt.
Ezután, ha összefutottam Stigwooddal, mindig azt mondtam neki:
„Szerintem még mindig igazam van.” Percenként egymillió dollárt hozott.
Hajlamos vagy lenézni az embereket?
Úgy érted, sznob vagyok-e?
Bizonyos fajta sznobizmusokat elítélek.
Én másképp vagyok sznob.
Az én sznobizmusomnak semmi köze ahhoz,
hogy ki az apád, melyik iskolába jártál, hol nőttél fel.
Azon alapul, hogy egyetértesz-e velem az adott kérdésben.
Kizárólag erről szól. „Te úgy gondolod? Hagyjuk!”
Habár tudom, hogy az embereket nagyon gyakran…
Nem ingerültté teszem, ez enyhe kifejezés… Felbőszítem.
Ez azért kissé meglep. Miért van ez?
Ki vagyok én? Én döntök helyettük?
Nincs hatalom a kezemben.
Megértem a dühüket, mikor megmondom, mit kéne tegyenek, vagy mi kéne történjen,
feltéve, hogy azt hiszik, hatással vagyok rá.
De ha tudnék hatni rá, nem lennék ilyen dühös.
Azért vagyok dühös, mert nincs hatalmam, de mindenről van véleményem.
A metró ócska és veszélyes.
Lökdösnek és taszigálnak.
Néha fényes nappal kirabolják az embert.
Emlékszem, mikor a tömegközlekedés még New York egyik büszkesége volt.
Mi történt?
Jobb vagy rosszabb ma New York, mint mikor először idejöttél?
New Yorkról azt mondják, hogy a 70-es években szörnyű volt.
Csődbe ment. Fogalmam sem volt, hogy ez történik…
Nem zavartak a patkányok, összetört padok a parkokban, a graffitik.
- Ez volt New York. - „Jól szórakozom.”
Igen, mert…
„Berúgtam. Az a busz jó lesz, nem baj, hogy csupa graffiti.”
Akkoriban ilyen volt New York, ilyennek ismertük.
Van, aki most ideérve azt gondolja:
„New York: kempingszékek a Times Square-en.”
Ha eltüntetik a kempingszékeket, mindenki azt kérdezi majd:
„Hová lettek? Az volt az igazi New York.”
Szerinted megmaradnak a kávézók az utca közepén a Times Square-en?
Nem tudom, feltűnt-e neked, Marty, mert tudom, hogy…
Nem megyek túl az 57. utcán.
Szóval még öt perccel ezelőtt is, egész álló nap
újraburkolták azokat a hogyishívjákokat, azokat a cement izéket.
A szigeteket, igen, a Times Square közepén.
Pont, mielőtt végre hivatalosan is eltávolították,
Bloomberg kijelentette: „Ezek végleg itt maradnak!”
Azt gondoltam: „Végleg? Te tahó!”
Mi végleges New Yorkban? Komolyan? Végleges? Nem maradnak ott.
Ekkor tudtam meg, hogy mennyibe kerültek. 40 millió dollárba.
40 millióba. De amúgy sem Bloomberg fizette.
Oké? 40 millió dollár az adófizetők pénzéből.
40 millió dollárt fizettek érte. Mert sok New York-i arra panaszkodott:
„Utálom, hogy nem lehet lefeküdni a Times Square-en.”
Hogyne, utálom!
- „Elviselhetetlen!” - Igen.
„Elmegyünk. Nem bírjuk tovább.”
És az utcák tele vannak zsúfolva
azokkal a szörnyű, hogy is hívják őket? Növénytartókkal,
tele mű növényekkel, vagy lehet, hogy igaziak, nem tudom.
Igazi vagy mű, gőzöm sincs. Mit keresnek növények a Times Square-en?
És nem csak ott. A Boweryn, az egész városban.
Mindenhol ott vannak. Növények, kempingszékek. Dísztárgyak.
Úgy néz ki, mint nagyanyám lakása.
Várod, hogy felbukkanjanak a fotók az unokákról,
kis tálkákban savanyú cukorka.
A költségcsökkentésről hallva a polgárok tudni akarják,
hogy New York a süllyesztőbe megy-e.
- Kijelenthetjük, hogy… - New York nem megy a süllyesztőbe.
Kijelenthetjük, hogy az önkormányzat kevésbé lesz hatékony,
az utcák piszkosabbak lesznek,
és a polgárokat kevésbé védik a tűztől és bűnözőktől?
Mondom, New York nem megy a süllyesztőbe. New York szilárd lábakon áll.
ABE BEAME POLGÁRMESTER
Továbbra is a világ legjobb városa,
és még ezután is
több szolgáltatást biztosít a lakóinak, mint bármelyik másik város a világon.
Nagyon szeretnék New York polgármestere lenni,
de az a polgármesterség egyik hátulütője,
rettentő nehéz munka…
A második legnehezebb munka az országban.
Korán kell kelni hozzá.
Ketté kéne bontani, és én lennék az éjjeli polgármester.
Önként vállalom. Valaki más lehet a nappali,
én meg az éjjeli polgármester.
Délután 4 körül kezdem, és egész éjjel bírom, ha akarjátok.
New Yorkról azt kell tudni, hogy sok minden zajlik késő éjszaka.
Min változtatnál New Yorkon éjszaka,
amíg a nappali polgármester alszik?
Amit elsőként megváltoztatnék,
és nem csak én, az a metróhálózat.
Oké? Ezt változtatnám meg elsőként New Yorkban.
Pár hete bekapcsoltam a rádiót, amit szoktam hallgatni. WNS híradó.
Azt mondták, „az L vonal”, ami Brooklynból indul,
„az L vonal ma le van zárva, mert kellemetlen szag lengi be.”
Egész nap ez volt. Tízpercenként bemondták:
„Szörnyű bűz van az L vonalon, le van zárva.”
Én meg arra gondoltam: A metrót lezárták, mert büdös?
Mit jelentsen ez egyáltalán?
Mennyivel lehet büdösebb, mint általában?
Nem tudják, mitől van.
Mondom, egyáltalán ki vette észre? Más szóval, a metrón szörnyű bűz van.
Valaki azt mondta: „A metró most büdösebb, mint általában”?
Úgy tesznek, mintha eddig
akácillatú lett volna, mint egy hegyi faluban.
Egész nap azt hajtogatták, hogy nem tudják, honnan ered a szag.
És ahogy telt a nap, öt órára lezárták az L vonalat.
Lementek ellenőrizni, és azt mondták: már nem olyan büdös, mint volt.
Persze, hogy nem. Öt órán át üres volt.
Megmondom én, mi olyan szörnyen büdös az L vonalon. Az utasok!
Végül azt mondták, hogy szivárgó motorolaj volt.
A hírekben is megemlítették, hogy bevizsgáltatták,
és nem volt veszélyes.
Jó féle motorolaj volt, amit éreztek.
Mint szeptember 11-e után, mikor egy órával később
Christine Whitman, aki akkoriban az EPA vezetője volt,
odament, és azt mondta: „Semmi gond. A levegő rendben van.”
Emlékszem, azt kérdeztem: „Hogy lehetséges ez?
Naná, hogy hazugság.”
És ez nem…
George Bush volt az elnök, szóval hozzászoktunk a hazugságokhoz,
de azt mondtam: „Ez lehetetlen.”
Érezni lehetett 80 háztömbbel arrébb is, amit mindenki „pornak” nevezett akkor.
De ő azt mondta, nincs baj.
És mostanra persze több ezer ember lett rákos,
mert először is, nem por volt,
és nem volt ártalmatlan.
Jó ilyen nyugodtnak látni a várost.
Azért nyugodt, mert üres.
Ha New York ennyire csendes, akkor történt valami.
Sosem felejtem el, szeptember 11-én milyen csendes volt.
Miután megtörtént… Ha nem pont ott lakott az ember.
Ezen kívül csak akkor volt ennyire csendes…
Midtownban laktam. Sosem volt csendes.
Csak mikor bejelentették az ítéletet OJ Simpsonról.
Úgy tűnt, az egész város a tévét nézi,
és az egész város teljesen elnémult…
az ítélethirdetésig.
Mi volt a másik, amit akartál? A gumi Godzilla-jelmez,
amit beterveztünk.
Egy Ishirō Honda! Letapossuk az egész várost.
Rendben, szóval lesétálsz… Az a Hudson?
Ez az East River. Szóval ha eltalál valami…
Azon jobban aggódom, hogy én találok el valamit.
Különbözik valamiben ez a modell a mai New Yorktól?
Van bármi…
Amikor először idejöttem, ami nem volt olyan rég,
kerestem az épületet, ahol lakom, ami akkoriban még épült.
Az épület, ahol lakom, három raktárból állt,
amiből bérházat csináltak, és sikerült megtalálnom.
Azt éreztem, amit mindig: Meg kellett volna vennem vagy tízet.
Próbáltam meggyőzni egy barátom lányát, hogy költözzön vissza LA-ből.
Azt mondta, visszaköltözne, de nincs rá pénze.
Azt mondtam: „Gyere vissza! Mondok valamit.
New Yorkra senkinek sincs pénze.”
Senki sem engedheti meg magának, mégis nyolc millióan élnek itt.
Hogy csináljuk? Nem tudjuk!
Nem tudjuk.
Rejtély számunkra is.
Fogalmunk sincs.
Ennyi az egész. Nem tudjuk, hogyan, de mégis itt vagyunk.
Szóval idejöhetsz anélkül, hogy tudnád, hogyan fogsz itt élni,
és végül elég dolgot teszel majd ahhoz, hogy itt élhess.
Ennyire egyszerű.
Oké.
Ha elmész New Yorkból,
vagy elég, ha csak kis ideig máshol vagy,
döbbenet, milyen egyszerű az élet.
Beköltözöl egy lakásba, és arra gondolsz,
„Hol a tisztító? Vajon találok?”
Van, hogy nem találsz. Egyszerűen nincs.
Vagy néha bemész, és…
még három hónap, és olyat vitatkozunk,
hogy soha többé nem jöhetek ide.
Mások olyan helyen élnek,
ahol simán elmennek a tisztítóba kitisztíttatni a ruhájukat.
Csak egy kis elintéznivaló.
De itt New Yorkban minden olyan, mint A Nibelung gyűrűje.
New Yorkban minden olyan operába illő.
Hihetetlenül problémás.
Szóval rájössz, hogy annyira nehéz New Yorkban élni,
hogy amikor megkérdezik, miért élsz New Yorkban,
nem igazán tudsz válaszolni.
Kivéve, hogy lenézed azokat, akiknek nincs merszük hozzá.
„Olyan helyen élsz, ahol minden simán megy,
ahol kedvesek hozzád az emberek,
ahol nem akarnak ötpercenként rászedni.
Ezt nevezed te felnőtt életnek?”
Meglepő számomra, hogy rengeteg az olyan huszonéves fiatal,
aki odajön hozzám az utcán,
hogy „Fran, bárcsak a 70-es években itt éltem volna. Jó buli lehetett.”
Egy dolgot biztosan tudok.
A húszas éveimben nem mentem oda ennyi idős emberekhez,
hogy bárcsak a 30-as években itt életem volna. Eszembe se jutott.
Szóval, tudod,
mivel tudják, hogy itt voltam akkoriban,
szemtanú vagyok.
Ha polgárháború-rajongó lennél, és meglátnád Abraham Lincolnt,
azt gondolnád: „Ő ott volt. Megkérdezem.”
Ha nincs foglalásuk, várakozzanak kint!
Most eljátszunk egy dalt egy fiúról New Yorkban.
A legtöbb ismerősömnek, akivel hasonló anyagi helyzetben voltunk,
a fűtés nagy probléma volt. Sokat beszéltünk róla.
Ha elmentem a Max'sbe felszedni valakit,
előtte megkérdeztem, van-e fűtés nála.
Ha volt, azt hihetetlenül csábítónak találtam.
Az illető hirtelen a fiatal Brigitte Bardot-vá változott.
„Van nálad fűtés? Menjünk!”
A New York Dolls nagyszerű volt, de nagyon kevesen látták őket.
A Mercer Arts Centerben léptek fel, ami egy nap…
összeomlott. Így működött New York.
Folyton oda jártunk a Dolls koncertjeire, meg másokéra, de főleg a Dolls miatt.
Aztán egy nap egyszerűen összeomlott.
Mármint az épület. Ennyire elhanyagolták.
Amikor kiderült, hogy összeomlott,
senki se lepődött meg. „Ó, szóval összeomlott.”
Abban az évben három épület omlott össze.
Összeomlottak, mert senki sem tartotta karban őket.
Így működött minden. Sosem gondolkodtam el ezen.
Sok dolgon gondolkodtam, de New York jobbá válásán nem.
New York remek volt. Ezért jöttem ide! Nem azért, mert tiszta volt.
Tiszta helyről jöttem.
Nem gondoltam, hogy New York makulátlan.
Nem a biztonság miatt jöttem. Otthon biztonságos volt.
Nem a veszély miatt jöttem. Nem örültem, hogy veszélyben vagyok,
de gyorsan hozzászoktam.
Ugyanazok a szokásaim, mint a 70-es években.
Például a metrón ülve látom, hogy mások maguk mellé teszik a táskájukat.
Megőrültek? Így még én is el akarom lopni.
Mindegy, mi van nálam, lehet, hogy csak egy ceruza,
de minden erőmmel szorítom. „Nem kaparintja meg senki.”
Semmit sem tennék le magam mellé. Soha!
Nem azért, mert félnék, hogy bombának hiszik,
hanem mert valaki ellopja! Még szép, hogy el.
Ez történik.
1971-ben, vagy akörül,
valaki betörte a kocsim szélvédőjét,
ami még a gimis kocsim volt,
és elvett a műszerfalról
egy almát és egy doboz cigarettát.
Egy doboz cigaretta 50 cent volt akkor.
Egy alma tíz cent.
Hívtam a rendőrséget.
Ott voltak az utcán, szóval odahívtam őket, és mondtam,
hogy valaki betörte a szélvédőt, és ellopott dolgokat a műszerfalról.
A zsaru kérdezte, hogy mit.
„Egy almát és egy doboz cigarettát.”
Mire ő: „Mire számított?
Ha jól látható helyen hagy ilyen értékes dolgokat,
nyilván betörik az autó szélvédőjét! Ki ne tenné meg?
Teljesen elment az esze?”
Mivel igaza volt, nem vitatkoztam.
Rájöttem, hogy ja, mire számítottam?
Volt egy híres szalagcím,
„Az elnök New Yorknak: Menj a pokolba!”, vagy ilyesmi.
„Ford New Yorknak: Dögölj meg!”
És közben ki halt meg?
Úgy érzem, hogy bár New York nem olyan, mint volt,
nem tudom elképzelni, hogy máshol megtűrnének engem.
Szerintem összegyűlnének, összehívnák a városi tanácsot,
és azt mondanák: „Jöttünk, hogy elmondjuk: el kell mennie. Nem maradhat itt.”
- Velem végül is ezt teszik. - „Sajnáljuk, ideje mennie.”
A feliratot fordította: Kiss Orsolya