EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jeg har reist mye.
Jeg likte det bedre enn jeg tror jeg ville gjort nå.
Før var jeg yngre, vet du. Før var jeg...
Jeg kan ikke si at jeg noen gang har vært særlig lett å ha med å gjøre,
men helt sikkert mer enn nå.
Jeg har alltid blitt lett irritert, men nå er jeg i en konstant tilstand av raseri.
Så en ting ved å forlate leiligheten er at det er så mange andre mennesker der ute.
Det fine med leiligheten min, bortsett fra at den er fin,
er at jeg kontrollerer om det er andre der,
og det er veldig viktig for meg.
Og det kan man ikke gjøre i en hotellobby. Jeg har prøvd.
Du kan ikke gjøre det på et fly. Et rutefly.
Du kan gjøre det på et privatfly, men jeg har ikke et.
Når jeg har vært på et privatfly, er jeg overrasket over at jeg er der.
Jeg tenker: "Om det var mitt fly, ville ikke du vært på det."
Hva er poenget med å ha et privatfly om det er andre på det?
Ja! Folk sier: "Ville du ikke tatt med vennene din?" Nei, det ville jeg ikke.
23RD STREET STASJON, LINJE F OG M STENGES MIDLERTIDIG
FRAN LEBOWITZ I EGEN PERSON
OPPTAK
Her er det.
Vi vil bare at dere skal være så komfortable…
På Wolf of Wall Street-settet
så jeg deg ikke før jeg virkelig begynte å rote det til.
-Jeg måtte komme ut. -Alle sa: "Her kommer Marty."
Det er noe trist ved å dra til det ytre rom, nemlig at det er i fortiden.
Noe som virket så fantastisk…
Da vi dro ut i rommet første gang, ikke til månen.
Da John Glenn dro ut i rommet.
De kom med et tv-apparat til skolen min, noe som var sjokkerende,
for tv og skole, to forskjellige verdener.
Selv på den alderen var jeg ikke interessert i vitenskap,
men det virket som: "Dette er noe fantastisk."
At folk kunne finne ut hvordan de kunne gjøre det.
Så jeg tenkte at det var noe flott.
Og jeg tenkte at det var viktig.
Jeg vet at noen rikinger har sitt eget NASA,
for vi har ikke NASA.
Nå er det privatisert, og Elon Musk har et NASA-aktig,
rakettselskap, eller noe, og de kaller det romturisme.
Folk vil kunne… ha det gøy.
-Du melder deg ikke på? -Nei, men jeg melder gjerne turistene på.
Jeg vil ikke dra til det ytre rom, så det interesserer meg ikke.
Men jeg synes det er bra at et land utforsker sånt.
Førerløse biler.
Det er noe som har overrasket meg. Førerløse biler.
Jeg hadde aldri tenkt på dette.
Da de begynte å skrive om det, tenkte jeg: "Hvem ville ha dette?"
Jeg hadde aldri tenkt på det.
Med mange oppfinnelser tenker jeg: "Det er interessant."
Eller jeg forstår hvorfor noen vil ha det.
Men førerløse biler… Jeg har en bil. Jeg kjører.
Og jeg har aldri tenkt: "Ville det ikke vært fint om bilen kunne kjøre seg selv?"
-Jeg har bare 20. Kan du veksle? -Ja, klart det.
De sier: "Er man redd i en førerløs bil?" Jeg har vært redd i en bil med fører.
Jeg har vært skrekkslagen.
Den scenen i filmen din, After Hours, når drosjen fyker av gårde.
Ja, det er fra en faktisk drosjetur, med flamencoen. Det skjedde med meg.
Første gangen jeg så filmen, og drosjen kjørte…
-Er det Griffin? -Ja.
Herregud!
Jeg kunne ikke slutte å le, for det var starten på gale drosjesjåfører.
Det var drosjer før det, men på et tidspunkt…
Vi vet ikke hvorfor det skjer, men plutselig er alle drosjesjåfører gale,
og de kjører kjempefort, og de vil ikke høre på deg.
Du må bønnfalle. "Sakk farten." Du finner på ting.
"Jeg har dårlig rygg."
Da jeg var ung, sa jeg at jeg var gravid, det skremmer dem.
Nå kan jeg ikke si det, med mindre de var blinde.
Så det er mange ufattelig dårlige sjåfører,
og hvis du tok alle de dårlige sjåførene og fyllekjørerne og de som er høye,
så er nok førerløse biler tryggere.
Mennesker har ikke særlig god dømmekraft, vet du.
Fran Lebowitz er med oss. Den nye boken heter Social Studies.
Vi snakket under reklamen om noe som er typisk New York City.
Før du ble en bestselgende forfatter, var du drosjesjåfør.
Var du en god sjåfør?
Jeg vil ikke skryte. Jeg var utmerket. Jeg var en fantastisk drosjesjåfør.
Men jeg likte ikke å kjøre drosje. Det var ikke interessant eller naturskjønt.
Jeg lærte ingenting. Jeg vil aldri ha en slik jobb igjen.
Å kjøre drosje er en fryktelig jobb. Det var en fryktelig jobb.
I starten var det noen hippier som kjørte drosje,
men stort sett var drosjesjåfører i New York
jøder fra arbeiderklassen med en sigar i munnen.
Du kunne røyke i drosjer da. Og de var stygge mot meg.
I tilfelle noen av dem lever ennå, de var stygge mot meg.
Jeg ble overrasket, for de så ut som onkelen min eller noe.
Jeg tenkte de ville være…
Jeg skjønner nå, og selv da begynte jeg å skjønne at de var veldig bekymret.
"Hva? Kommer dette til å skje med yrket vårt?
Jenter kommer med langt hår, og alt dette er over?"
Det var en så god jobb økonomisk sett
at fyrene jobbet åtte timer om dagen
fem dager i uken.
De hadde kone og barn. Kona jobbet ikke.
Ok? De tjente penger. De bodde vanligvis i Queens eller Brooklyn,
som var annerledes enn nå, og det var en god jobb.
Det var en kafeteria på Lower Park Avenue, kalt Belmore,
og der spiste drosjesjåfører.
Den var døgnåpen,
og av en eller annen grunn… De må ha hatt en avtale med politiet.
Du kunne parkere foran den uten å få bot. Så den var populær blant drosjesjåfører.
Ikke fordi de hadde den beste maten. Drosjesjåfører er kjent for å vite sånt.
Når jeg var der, snakket ingen med meg.
Jeg var veldig populær i kantinen på high school,
men i drosjesjåførenes kafeteria var jeg upopulær.
De snakket ikke til meg. Spurte jeg om noe, svarte de iblant ikke.
Det var garasjer da, med store flåter av drosjer.
Så du dro dit og hentet drosjen din.
Det var bensinpumpe i garasjen. Du betalte ikke for bensinen.
De skrev bare ned hvor mye det var for å se at det matchet kjøreboken.
Så du ikke tok drosjen og dro til East Hampton i helgen.
Så det er som…
Vi måtte ta en prøve.
En drosjeførerprøve, som de umulig kan ha nå.
Jeg vet ikke. Jeg har ikke prøvd å få denne jobben på lenge.
Men jeg har satt meg i drosjer
og sagt: "Grand Central Station, takk", og de sier: "Hæ?"
"De vet ikke hvor Grand Central Station er."
Vi måtte… Jeg får det til å høres ut som om det var Harvard Business School.
Og det er ikke som i London,
der de har vanskelige prøver med åtte millioner spørsmål,
men det var flere ting.
Du måtte kjenne til flyplassene og ulike butikker og steder.
Det gjør de ikke nå.
Jobben er mer undervurdert nå.
Greit.
19 Gramercy Park South, takk.
Drosjer er veldig ubehagelige. La oss innse det.
De setter inn de greiene. Skjermene foran deg.
Jeg oppdaget at jeg er dårlig til å slå dem av.
Telefonsamtalen fungerer ikke for meg.
Det er vanlig. Jeg har sett det før.
-Ok. -Unnskyld meg…
Den har ingen nerve.
-Han er blitt løslatt fra fengsel. -Pappa er i Cleveland.
Jeg er dårlig til å slå dem av. Jeg trykker en million ganger,
selv om jeg vet at ingenting er skitnere.
Du kan sikkert spise en pengeseddel,
og den er renere enn å sette tommelen på skjermen
der en million folk har prøvd å slå av, og jeg så dårlig til det. Får det ikke til.
Jeg har vært heldig i livet på enkelte måter.
Og på noen måter veldig uheldig.
I min alder endrer ikke sånt seg.
Jeg våkner ikke og finner ut: "Du har utrolig hell med eiendom."
"Du klarer å slå av greia bak i en drosje."
De er ikke forbundet. Den ene er liten, den andre stor.
Men jeg er ikke i stand til å klare noen av dem.
Mr. Scorsese og jeg tar imot spørsmål fra publikum.
-Mange folk. -Vi ser ikke.
Rekk opp hånden, så gir jeg deg ordet. Du.
Hei. Jeg er Laura fra Barcelona.
Spørsmålet mitt er…
Jeg er også… Noe skjedde meg. Jeg bruker krykker.
Jeg flyttet til New York, og en politibil kjørte på meg.
Og jeg saksøker New York fordi folk sier:
"Du må saksøke byen, for du får penger. En politibil kjørte på deg."
Er dette et spørsmål?
Det fortsetter. Det er en god historie.
Spørsmålet er…
Du bor i New York.
Hvor lang tid tar det før jeg får pengene fra byen?
Her er spørsmålet.
Hun er fra Barcelona. Det er ikke spørsmålet.
Hun bor i New York. Hun ble påkjørt av en politibil.
Hun saksøker byen og vil vite hvor lang tid det tar før hun får pengene.
Ja.
Alle spør meg om det.
Ja.
Jeg kan fortelle deg dette.
Jeg bor rett over gaten fra et av advokatfirmaene som stadig averterer.
Et sånt firma som sier: "Har du brukket en negl?
Mistet et egg?"
Ja.
"Du kan ha krav på penger."
DENNE STASJONEN BLIR MIDLERTIDIG STENGT FOR OPPUSSING
Jeg er på stasjonen min en dag,
og det er oppslag om at den stenger for…
"oppgradering av stasjonen".
Oppgradering av stasjonen.
Vi skal ikke reparere banen. Skinnene er ødelagt.
Signalsystemet og vognene er ødelagt. Alt er ødelagt.
Det er ikke nok tog. De er gamle. De blir ikke reparert.
Men stasjonen oppgraderes.
Og det var store plakater om alt det de skulle gjøre.
Stasjonen skulle stenge for fem måneder.
Fem måneder!
Så jeg ser. Jeg begynner å lese plakaten,
og det er en ved siden av meg som…
Mot slutten skjønte jeg at vi leste akkurat like fort.
Så det er alt de skal gjøre med stasjonen.
Og nederst på listen… Det er sant. Det er umulig å være satirisk om dette.
Jonathan Swift ville ikke klart det. Siste setning var "kunstinstallasjon".
Så jeg kommer til det akkurat samtidig som han ved siden av meg.
Og han sier: "Kunstinstallasjon? Hva er det?"
Jeg sier: "Vet ikke, men er det ikke det som irriterer deg mest ved undergrunnen?
Står du ikke i timevis og venter på toget og tenker:
"Vet du hva som er galt? Ikke nok kunst."
William Wegman har installert en mosaikk med hunder,
som jeg antar at jeg har betalt for.
De er søte, men ærlig talt. Og det tok fem måneder?
Men der er alt. Med andre ord:
De knuste flisene er fortsatt der.
Søpla er fortsatt der.
Den sprukne sementen på gulvet er fortsatt der.
Så hvordan kunne det ta fem måneder?
Tenk på entreprenøren som pusset opp leiligheten din.
De må ha brukt ham. Derfor tok det fem måneder.
Du kan like eller mislike mosaikk med hunder, men ingen…
Jeg er sikker på at ikke engang William Wegman ville sagt:
"Synes du det er viktig for livsnerven i New York
at vi har disse hundene på undergrunnsstasjonen?"
Det er ikke det. Det er fint.
Enkelte ganger tenker du:
"Om vi har tatt oss av alt det viktige, la oss gjøre det."
Men det har vi ikke.
Vi gjorde ikke noe viktig. La oss gjøre det andre først.
-Kanskje de mener det er for sjelen. -Sjelen, ja.
Men ingen i undergrunnssystemet har noen sjel.
De har banket det ut av oss.
Det ville tatt én reise på undergrunnen
for å gjøre Dalai Lama til en gal, rasende person
som skrek: "Hvem bryr seg om denne kunsten på undergrunnsstasjonen?"
For å beholde god trygghetsstatistikk for New York City Transit Authority,
er systemets menn godt opplært for jobben.
Ved Transit Authoritys testfasiliteter
lærer disse mennene å kjøre i bygater
med mye trafikk og vanskelige forhold.
Deres ferdigheter evalueres av eksperter.
Hvis du er mer enn 14 år, har du ikke tid til å vente på bussen.
Er du ni, kan du tenke: "Bussen kommer om halvannen time,
men jeg er ni år. Jeg har mye tid å kaste bort."
Men hvis du ikke er ni, tenker du: "Jeg er for gammel.
Jeg har ingen tid å kaste bort."
Hvis jeg begynner å vente på bussen…
Det er mange som venter, men mens du er der,
med det som blir et samfunn av folk som venter på bussen,
gir enkelte opp.
De går sin vei. Noen tar drosje.
Jeg tenker: "Jeg går ikke fra denne investeringen.
Jeg har ventet i 25 minutter. Går jeg, har jeg kastet bort 25 minutter.
Jeg får dem aldri tilbake."
Omsider kommer bussen.
Jeg spurte sjåføren da jeg gikk på: "Kan du fortelle meg
hva som er nærmeste stoppested til 27th Street?"
Han sa: "Jeg vet ikke."
Så jeg sa: "Unnskyld?
Du vet ikke hva som er nærmeste stoppested til 27th Street?"
Han sa: "Venter du at jeg skal lære stoppestedene utenat?"
Jeg sa: "Ja, det gjør jeg!
Jeg venter at du skal lære alle stoppestedene utenat.
Hvert eneste ett!"
Han sa: "Det er mange stoppesteder." Jeg sa: "Lær dem." Du er bussjåfør!
Det er ikke som: "Jeg forstår. Du spiller Richard III.
Det er mye å huske. Hvordan kan du det og huske stoppestedene?"
Men du er bussjåfør. Det er jobben din.
Du har to ting å gjøre i jobben. Du må kjøre bussen.
Noe jeg kunne gjort.
Og lære stoppestedene utenat, noe jeg kunne gjort.
Richard III, det kan jeg ikke, men jeg kunne…
Hvor mange stoppesteder er det? Det er ikke 10 000.
Det er ingen restaurant i New York
der alle servitørene ikke kan huske 4000 spesialiteter.
De forteller deg millioner av spesialiteter.
Når de kommer til slutten, husker jeg ikke de første.
Så du ender med å si: "Du sa ørret et sted der."
Og de går rett på det.
De burde tatt alle de servitørene,
og de fleste tror de vil gjøre Richard III,
og gjøre dem til bussjåfører.
For de har åpenbart fantastisk hukommelse.
De kan lære utenat… Og det er ikke bare rettene.
De lærer hvordan de er tilberedt. "Og den er med koriander, og den har…"
Og noen spør: "Hvor mye koriander?" Jeg er ikke sånn.
Men det er folk som er veldig pirkete.
"Hvor er korianderen fra?"
Jeg tenker alltid: "Jeg spiser aldri middag med deg igjen."
Jeg vet ikke engang hva koriander er.
Det er godt. Jeg har smakt det. Koriander, greit.
Men sånn er det å ta buss.
Byen forandrer seg.
Du kan se det på hvordan lysene er på bygningene.
Var det på Roosevelt Island at sykehusene lå?
Ja, der.
Og der var tyfussykehuset?
Ja, tuberkulose og tyfus og alt det. De plasserte dem der.
-En dag blir dette ditt. -Jeg skulle til å si… Det var min replikk.
-Ser du flyet? Hvor? -Det ser ut som en øyenstikker. Se.
-Jeg ser det ikke. -Der.
Lander.
-Hvor? -På flyplassen.
Som er?
LaGuardia er like ved Rikers?
-Ja. -Du store.
Men det lander ikke på Rikers.
I så fall ville fangene sagt:
"Jeg vet ikke. Delta. Hva synes du? Nei."
Jeg ser det.
-Er det bare ett fly? Er det to? -To fly.
To. Så det er som Delta.
"Hvor er flyet?" "Vi har bare to, så hvor skal du?
Du må vente, for det må til 16 andre byer først."
Hvor er stedet i samfunnet
der du har minst lyst til å være nær andre?
Et sted der du får gysninger.
Et fly. Jeg fatter ikke at de slipper alle de andre om bord.
Hvorfor er det så grusomt? Det er medpassasjerene.
Hvordan har flyreiser endret seg?
Da jeg begynte å fly…
Jeg var ikke et barn. Jeg var voksen.
-Det var luksuriøst å fly. -Selvsagt.
Det var veldig luksuriøst. Jeg vet at det høres umulig ut.
Men grunnen var at flyselskapene var regulert ved lov,
og en lov var at de ikke kunne konkurrere med pris.
Så alle flybilletter kostet det samme.
New York til L.A. var samme pris,
så om du mistet flyet, tok et annet selskap billetten din, ikke noe problem.
Så de måtte konkurrere med service.
Det var reklame for flyselskaper som sa:
"Vi har biff, hummer, pianobar. Vi har en stripper. Vi har en lounge."
Hvor mange her fløy med PanAm før de gikk konkurs?
Jeg fløy ruten til vestkysten og dro til San Francisco.
Den het Clipper of the Skies.
Et nytt konsept innen flytransport.
Maset er borte fra reisen.
Dette er atmosfæren på en jetklipperflygning.
Deilig mat gjør reisen bedre.
Den tilberedes i fire bysser,
der retter kan lages i raske ovner.
Nylig ble tre kvinner i femtiårene
arrestert på et fly i delstaten New York.
En var advokat. En var lege. En var eiendomsmegler eller noe.
En av dem begynte å krangle med kabinpersonalet.
De andre blandet seg inn, og de ble arrestert.
En venn sa: "Så rart at folk på den alderen blir kastet av et fly."
Jeg sa: "Kun folk på den alderen blir kastet av,
for vi er de eneste som husker da det var fint å fly."
Når de sier: "Ikke sett den der",
svarer du: "Tuller du? Hvor er hummeren min?"
Mens folk i 20-årene bare kjenner det som en tarvelig opplevelse.
-En flygende buss. -En fryktelig, tarvelig opplevelse.
Hvorfor tar det seks timer å reise til L.A.?
Om de lot Concorde fly til L.A., ville du ikke trengt å overnatte.
Det er et viktig nasjonalt mål, mener jeg.
Om jeg var president, ville jeg sagt: "Vi har et viktig mål.
Vi skal gjøre det mulig å dra til L.A. fra New York
uten å overnatte."
-Ha et møte. Kom tilbake. -Overnatting trengs ikke.
Jeg sto i lobbyen med bagasje klokken seks for å rekke et fly,
og noen i bygningen min, en nabo som…
Noen kommer tilbake fra trening klokken seks om morgenen.
Jeg tenker: "Det er derfor de har penger."
På den annen side, kaller du det et liv?
Ok? Klokken seks kommer de tilbake fra trening.
Personen sa: "Skal du på ferie, Fran?"
Og jeg tenker: "Er du gal?"
Jeg sa: "Nei. Ferie?"
"Hvor skal du?"
Jeg husker ikke hvor jeg skulle. Jeg sa: "Nei, jeg skal holde foredrag.
Jeg skal arbeide."
Hvis du ser meg med bagasje i lobbyen,
skal jeg dra for å tjene penger.
Jeg kommer ikke til å bruke dem. Jeg bruker dem her.
Jeg drar. Jeg drar til disse stedene. Jeg tjener penger.
Jeg gir pengene til bygningen. Jeg blir i bygningen.
Jeg tjener pengene for å ha dette hjemmet.
Jeg må dra min vei for å kunne bli her.
Men jeg skjønner ikke at folk drar steder for moro skyld.
Når jeg er på flyplasser og ser folk dra på ferie,
tenker jeg: "Du må ha et elendig liv."
Hvor elendig er livet ditt når du tenker: "Ville ikke det vært gøy?
La oss ta med ungene, dra til flyplassen med masse bagasje,
stå i kø, bli kjeftet på av en gjeng idioter,
dra sent, ble klemt sammen.
Og dette er bedre enn vårt egentlige liv?
Vær så god.
Forbund med verdipapirsvindel til hensikt. To tilfeller av verdipapirsvindel.
Ett tilfelle av forbund med hvitvasking til hensikt.
Tjueén tilfeller av hvitvasking. Ett tilfelle av å hindre politiets arbeid.
Kausjonen settes til ti millioner dollar.
Ja?
Hva mener du om e-sigaretter?
Da jeg var på filmsettet ditt, da Leo kom inn i rettssalen,
røkte han en sigarett.
Og jeg tenkte… Og vi var i en ekte rettssal.
Jeg vet at filmstjerner har mer spillerom enn andre folk.
Men jeg tenkte: "Lar de ham røyke i en ekte rettssal?"
Han kom nærmere, og jeg kjente ikke røyklukt.
Jeg tenkte: "Om han kan røyke, så kan jeg røyke."
Han røkte en e-sigarett.
Og under en pause
sa han til meg: "Vil du ha en sånn?
Har du prøvd en sånn?" Jeg sa nei.
Han sa: "La meg gi deg en." Og det gjorde han. Og sa: "Prøv den."
Jeg sa: "Jeg vil ha en ekte sigarett." Jeg lot som jeg prøvde og sa den var bra.
Han ga meg den, og jeg glemte det.
Så satt jeg på et fly til L.A.,
og jeg var på det punktet der du tenker: "Jeg kommer til å drepe noen."
Så husket jeg at jeg hadde denne falske sigaretten.
Og Leo hadde sagt: "Du kan ikke..."
"Kan du røyke dem på fly?" Det var det første jeg spurte om.
Han sa nei. Og jeg sa: "Du kan ikke røyke dem på rutefly?"
Han sa nei. Jeg sa: "Hvordan vet du det? Har noen fortalt deg det?"
Han sa: "Nei, jeg har tatt rutefly, og de nektet meg å røyke den."
Så jeg tenkte: "Hvis de ikke lot ham røyke den, så er det ikke lov på fly."
Men jeg tenkte: "Hvorfor ikke?"
Så jeg var på et fly, ikke rutefly, men røyking var ikke lov.
Jeg tenkte: "Jeg har sigaretten Leo ga meg."
Så jeg brukte den på flyet, og den tar bort den morderiske følelsen.
Du tenker at det er snilt av fyren som eier flyet å gi meg skyss til L.A.
Men hvorfor lar han meg ikke røyke?
De er ikke like gode som ekte sigaretter, men bedre enn ingen.
Og du har ikke lov til å røyke dem på fly, men om du gjør det, merker ingen det.
Så du kan røyke dem på fly. Særlig på toalettet.
Du kan ikke røyke en ekte sigarett på toalettet.
Straks du tenner den, utløser det noe i cockpiten, og de kommer for å kjefte.
Dette vet jeg helt sikkert.
Advarsel. Røyking er helseskadelig.
Fran Lebowitz og Leonardo DiCaprio støtter ikke bruk av elektroniske sigaretter
og er ikke ansvarlig for ulykker som kan oppstå
under bruk av elektroniske sigaretter.
Husker du noen turer fra da du kjørte drosje?
Nei.
Jeg husker
at mange prøvde å tipse meg med joints.
Ok.
Og de var unge, så de mente at det var en fin ting å gjøre.
Og jeg vil si at seks, sju ganger, kanskje mer,
ga folk meg en joint. "Og denne er til deg."
Jeg ga den alltid tilbake.
Det du ikke ville ha i drosjen, var narkotika.
Du kunne bli stoppet av politiet. Og jeg kjeftet på de som røkte marihuana i bilen.
Du hadde lov til å røyke i drosjer.
Jeg tenkte: "Vi blir stoppet.
Jeg ender i fengsel fordi du røyker en joint."
Så jeg sa: "Nå skal du høre. Jeg vil ikke ha det i bilen.
Det andre er at dette er jobben min.
Jeg kjører drosje mot penger. Det er ikke en festival her inne.
Jeg gjør det mot penger, og jeg kan ikke ta med en joint til en matbutikk
og kjøpe en sandwich for den.
Så drosjekjøringen er en smørbrød-finansierende virksomhet for meg.
Så ta den."
Jeg ville ikke ha det i drosjen. Det var vanlig at folk prøvde.
Folk sa det var en kvinnelig drosjesjåfør, men jeg så henne aldri.
Jeg så etter henne på Belmore så noen ville snakke til meg, men så henne aldri.
Tekst: Evy Hvidsten