ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Preko puta je živio dječak čija je majka bila toliko lijena
da je doručkovao sladoled.
Išla sam po njega prije škole, a on je sjedio na kuhinjskom elementu.
Da sam ja sjedila na kuhinjskom elementu, poslali bi me u zatvor.
Meni je to kućanstvo bilo ravno markizu de Sadeu!
Djeca na kuhinjskom elementu!
Jedanput ne samo da je jeo sladoled.
Bilo je sedam ujutro. I nije ga jeo žlicom.
I to iz kutije, što se kod mene nije smjelo. Jeo ga je perecom!
Pomislila sam: „Pa kako to žive ovi ljudi?“
Razgovarali smo o ovome. Možemo li…
-Pušiti. -Da.
-Na pozornici. -Ne možemo.
Zato što je to protuzakonito.
Evo nas.
Što kažeš? Tu smo.
-Dobro je. -Može.
Molim?
Bez laka za kosu, moja… Ionako već jedva dišem.
Kao da pućkam auspuh, dođe ti na isto.
Ja hoću da moja pluća nastradaju od pušenja.
URED ZA SPORT I ZDRAVLJE
Čini li se tebi
da ti ta filozofija aerobika i vježbanja produljuje život?
Pa valjda… Nemam ja tu neke filozofije.
Kad sam ja bila dijete, jako je malo ljudi vježbalo.
Nije da su se vježbanjem bavili.
Svakako su bili puno aktivniji.
Pogotovo djeca.
Mi čak nismo smjeli ni biti u kući.
Nije to bilo tako samo u mojoj kući. „Gubi se van!“
Van i gotovo.
Ne zato što su nas htjeli poslati na svježi zrak.
Nego: „Idi van da te više ne gledamo!“
„Ne želimo imati posla s tobom.“
„Ne zanimaš nas. Van iz kuće.“
I izašli smo iz kuće i jurcali, sve što već djeca rade.
Ljudi su tad puno manje jeli. To isto treba reći.
Ljudi su morali kuhati.
Nije bilo toliko gotove hrane.
A i ljudi nisu znali da je sve to nezdravo.
Još je nezdravije zato što znaš da je nezdravo.
Ali moji roditelji su bili…
Oni su bili prva generacija rođena u Americi.
Za njih je hrana bila dobra.
Hrana nije mogla biti loša.
Meso? Dobro. Maslac? Dobar.
Nezdravim su smatrali slatkiše. Ali nezdravim za zube.
Ne pamtim da su ljudi stalno govorili o zdravlju.
Zabrinjavala ih je recimo dječja paraliza.
To je bilo opasno.
Dok nisu izumili cjepivo kad sam ja bila jako mala,
to je bio najveći bauk.
Kad sam ja bila mala i kad si ti bio mali, što je bilo još prije.
-Da. -Ja sam mlađa.
-Samo da se zna. -Puno prije.
-Sva djeca su živjela u… -Dimu.
U magluštini od dima.
-Da. -Nitko… A kod nas…
Moja majka nikad nije otvarala prozore.
Nije htjela da taj zrak izvana uđe u kuću.
Znači, nisi vidio prst pred nosom.
U pedesetima.
Vozili smo se autima. Ni u autu nismo smjeli otvarati prozore.
Otac je dimio lulu, majka pušila cigarete.
Kad smo mi bili mali… Danas imaju sigurnosne propise.
Svakakve. Djecu možeš privezati. Imaju kacige.
Obuku djecu kao astronaute. Zašarafe ih za stražnje sjedalo.
Kad smo mi bili mali…
-Da. -U autima nije bilo pojaseva.
Gdje smo mi sjedili? Sprijeda u krilu majke pušačice.
Ja sam ovisna o cigaretama. To je ovisnost, znam.
Je li pametno pušiti? To je kretenski! Svjesna sam toga.
Deru se na mene, a ja uvijek kažem:
„Pušenje je nezdravo, da.“
Ima tih nekih stvari.
Možda nismo znali da je nezdravo često jesti odreske.
Jasno mi je zašto ljudi to nisu znali.
Pogotovo ljudi koji generacijama nisu mesa imali.
Ali…
Udisanje dima u pluća.
Kako nikomu nije sinulo: „Možda to baš i nije pametno?“
Ali eto, očito nije.
Stvarno su te uvjerili da postoje bezopasne cigarete.
Da, bezopasne.
Sjećam se svog pedijatra.
Sjećam se da sam išla u ordinaciju.
Na doktorovom stolu bila je ogromna pepeljara, a on je pušio.
A poslije grozne injekcije od liječnika si dobio bombon.
Kao dijete od 6 ili 7 godina nikako nisam mogla znati
da su pušenje ili slatkiši nezdravi
zato što sam to dobivala poslije injekcije!
Da nisam počela pušiti s 12 godina, sad sigurno ne bih počela.
Ali znam što znači kad si o nečem ovisan.
I znam da nitko ovisan ne postane zato što si je zacrtao da bude ovisan.
A ovaj aparat nosi slikovito ime Leptir.
Djevojka je u stadiju kukuljice, ali kad se opterećenje poveća,
krila je sve teže podići, kao što zna svaki leptir.
Loše navike te mogu ubiti. Ali zdrave navike te neće spasiti.
Možeš imati ludo zdrave navike, a da… Znam primjer.
Neću reći ime, ali imala sam prijateljicu,
jednu od rijetkih mojih vršnjakinja koji nikad nije pušila i pila
i derala se na mene što to radim.
Cijeli život jela je brokulu i šparoge.
Pila je vodu, trčala, a umrla je od tumora na mozgu u pedeset i nekoj.
Majka mi je nedavno umrla, a imala je gotovo 92 godine.
Dakle, neće te ubiti takav način života.
Da sutra umrem, nitko neće reći: „Kako je mlada bila.“
Prestara sam da bih umrla mlada.
Da sad umrem od pušenja, rekli bi: „Pa normalno!“
Neke već živcira što sam još živa. Znam ja to.
Ali danas postoji nešto što stvarno ne podnosim.
-Što? -Wellness.
-Aha. -Wellness, dobro stanje!
Pune su ga novine, puni časopisi.
Postoje toplice za wellness, wellness ovo, wellness ono.
Taj pojam nije prije postojao. Pitam se što to znači.
Nešto kao dodatno zdravlje.
Za mene je wellness pohlepnost.
Nije mi dovoljno da nisam bolestan, moram biti dobro.
A to se može kupiti.
To dobro stanje možeš kupiti. To se kupuje.
Postoji posebna hrana za wellness.
To su vam sjemenke, čajevi i tako to.
Napitci, frapei, sokovi. Sve u tom stilu.
Ono što ljudi očito traže od wellnessa, ja to ne želim.
Ne, hvala.
Dobro? Ne, hvala.
Ja ne želim biti…
Znam da je meditacija sastavni dio joge.
Trećina ljudi na njujorškim ulicama nosi prostirku za jogu.
Već je to dovoljno da mi joga bude odbojna.
Da naokolo nosim maleni smotani tepih. To mi je stvarno…
New York je nekad puno više držao do mode.
Nije mi lijepo vidjeti ljude s tim tepisima.
Grozno. Ja sam tepih zadnji put imala u vrtiću.
Morali smo ga ponijeti jer smo spavali na podu.
Taj pojam wellnessa sigurno potječe iz Kalifornije.
Tako je to u San Franciscu, ili kako se već zove, Silicijskoj dolini.
Ti iz IT sektora jako paze na svoje zdravlje.
Ali vaš ih život ne zanima.
Oni su… Oni koji su baš bogati.
Poduzimaju sve moguće da bi živjeli vječno.
I to im je jako važno.
Sigurno imaju posebnu hranu i vježbe, što li sve ne.
Ali misle i da je smak svijeta.
Moraš imati vlastiti zrak, vlastitu vodu.
Ako se dogodi neka kataklizma, ne želim biti među rijetkim preživjelima.
Zašto bih to htjela?
Ne razumijem ljude koji to žele.
Kad sam bila dijete, bila sam zabrinuta zbog nuklearnog rata, i to istinski.
Zato što sam istinski željela živjeti, imala sam sedam godina.
Više nemam sedam godina. Nije da želim umrijeti.
Ali da umrem, to ne bi bila tragedija.
Nemam sedam godina.
A pogotovo ne želim preživjeti s ljudima koji su nagomilali sve te sjemenke.
S takvim ljudima ne želim se družiti.
Ako to ne želim sad,
dok se još ima što raditi i sve je još očuvano,
zašto bih to željela poslije?
Bila jednom kornjača jedna, zvao se Kornelije
Od Kornelija nitko oprezniji bio nije
Svaku opasnost izbjeći je znao najspretnije
Znao je točno što treba
Legao bi
I pokrio se
Zapamtite, prijatelji.
Recite mi naglas. Što treba učiniti kad vidite bljesak?
Leći i pokriti se.
Ne znam što djeca kupuju. Što smiju kupovati.
Ja sam jednom dječaku kupila slatkiše za Valentinovo,
a kao da sam mu pištolj donijela.
Pitala sam roditelje smije li jesti slatkiše. „Pa ne baš.“
Već sam ih dala malomu.
A on nije mogao vjerovati da mu se to događa!
„Te najviše volim!“ A nije ih ni otvorio.
To mi je bilo malo.
Bila bih kupila divovsku kutiju, ali nisam htjela naljutiti.
A onda me djetetova majka pitala:
„Vi ste smjeli jesti slatko kao dijete?“
Starija je od svog sina, jasno, ali ipak osjetno mlađa od mene.
Rekla sam da jesmo. „Zar nisu znali da to nije zdravo?“
Odgovorila sam: „Smatrali su da nije zdravo za zube.“
Nije im se činilo
da bi sve to skupa moglo biti tako nezdravo.
Nisu zapravo…
Naše zdravlje nije ih okupiralo.
Vodili su te liječniku. Rekli su ti da ne jedeš slatkiše.
Moj otac je vrištao na mene jer sam imala hrpu karijesa, a to je bilo skupo.
Ali inače… Govorili su ti da moraš jesti mahune.
Ali nisu time bili opsjednuti.
Djecu danas ne odgajaju strogo.
Ali koječega ih lišavaju zato što je to loše za njih.
Ili za okoliš. Djeca to često znaju reći.
Ona je sad žena i ima svoje dijete.
Ali živjela je u San Franciscu.
Kad je imala tri godine, ta djevojka koja sad ima 33 godine…
Ja sam se iživcirala i rekla joj: „Ti si samo curica.“
Kad sam ja bila mala, to sam čula 400 puta na dan.
A ona je meni rekla: „Ja sam žena.“ Imala je valjda tri godine.
Nisi ti žena!
Nisi žena.
To danas ne smiješ reći. Ako netko kaže da je žena, žena je!
Pa bio ti curica od tri godine, muškarac od 70 godina ili žirafa.
Žena si.
Jeste li ikad bili na terapiji ili pokušavali sami sebi pomoći?
Nisam. Pomoći sam sebi za mene znači raditi.
Jeste li išli nekamo gdje se okupljaju ljudi sa sličnim poteškoćama?
Nažalost, nema ljudi sa sličnim poteškoćama.
Nisam uspjela okupiti grupu.
Moja glavna…
Imam dvije zanimacije u životu: pušenje i kovanje osvete.
Za to ti grupa ne treba.
Osvetu mogu kovati sama. Poslužim se i telefonom.
A pušenje vam je…
-To mi je hobi. -Odlično.
Možda čak i zanimanje.
U ovo doba u kojem živimo cigarete su grozota.
Tako je već 30 godina.
A marihuana je zdrava. Sad je najednom zdrava.
Marihuana je nekad…
A to nekad odnosi se na doba kojeg se sjeća i devetogodišnjak!
Kamoli ne bih ja!
Nekad je to bila strahota koja je vodila u beznadnost i izopačenost.
A sad je to divota.
-Ljekovita je. -Milina jedna.
Stavljaju je u bombone!
Ljudi su mi to pokazali. „Daj vidi ovo, kao bombon je.“
-Ili gumeni medo. -Lizalica.
Da, lizalica! Sve to djeca jedu.
Djeci prave lizalice ne daju,
ali mama ima svoju s marihuanom.
Lizalicu s marihuanom.
Kad sam bila mlada, pušila sam marihuanu.
Nikad mi se to nije pretjerano sviđalo.
Ne volim taj miris. Sad je rjeđe puše, naravno.
Puše, ali uzimaju i druge stvari, te bombone recimo.
Ali nije to bio osjećaj kojemu sam ikada težila.
Tom osjećaju…
neopterećene sreće.
Nije to za mene. Neopterećena sreća nije za mene.
Ali ako ikoga zanima,
imam prijatelje svojih godina, pa čak i starije,
za koje znam da su svaki dan pedeset godina pušili marihuanu.
To nisu baš najbritkiji umovi na svijetu.
Vjerujte mi kad vam kažem:
postoji kumulativni efekt.
Poznavala sam ih kad su počeli.
Nije da su oni neki opasni ljudi.
Ali možda baš ne bi više od njih tražio savjet.
Ponekad mi glavom prođe: „Pa što se to njemu dogodilo?“
I onda mi sine.
Znala sam to drugima reći. „Pitala sam ga nešto.
Nije odgovorio ništa konkretno. Što je to s njime?“
„Ma puši travu!“ Joj da, zaboravila sam.
Da ja odlučujem, rekla bih: „Ljudi vole marihuanu, neka im. Baš me briga.“
-Da predahnemo? -Može.
-Dobro ste? -Aha.
-Hoćete malu pauzu da… -Da. Hoću pušiti.
Kad sam ja bila djevojčica,
curice su igrale piljaka, školice i preskakale uže, a to više ne rade.
Jedan, dva, tri, četiri.
Ali to bi značilo, da žene upravljaju svijetom,
kad bi dogurale do mojih godina, bile bi profesionalne piljkarice.
A ako spomeneš piljke ili školicu,
muškarcima je to smiješno, ali oni su isti takvi!
Sve su to igre!
Američki nogomet je igra.
Reggie Miller žustro raspravlja sa Spikeom Leejem,
vatrenim navijačem Knicksa koji sjedi uz sâm teren.
Ali Spike ga je bar raspalio.
Spike se obraća sucu Danu Crawfordu.
Mislim da Spike ne razumije da ne igra on.
A Spike Lee?
A tko je to?
Vidimo se u petak. Sretno.
Volite sport?
Ne volim. Zapravo bih rekla da sport mrzim.
-Mrzite sport. Da vas nešto pitam. -Da?
Kobe ili LeBron?
Znam tko su oni
samo zato što prijatelj obožava sport.
Inače ni za jednog ne bih čula. Svejedno mi je, jedan ili drugi.
-Giantsi ili Jetsi? -Svejedno.
-Sport je nebitan. -Rangers, Islanders, Devils?
Vjerujte mi, sport mrzim.
Što radite kad se igra Superbowl?
Odličan dan za odlazak u restoran.
Dobro?
Kazališta u kojima nastupa New York City Ballet
ili opera ili ono što se nekad zvalo Philharmonic Hall,
to je za grad važno čak i ako onamo ne odlaziš.
Pojavilo se razmišljanje da ih poduprijeti trebaju samo oni koji to prate.
Ali o stadionima za football tako se ne razmišlja.
Samo da vam kažem, ako ikad čujete da sam na stadionu,
slobodno pretpostavite da su mi prijetili pištoljem.
Inače onamo kročiti neću.
Stadione uredno plaćaju ljudi koji žive u gradovima.
Goleme porezne olakšice.
„Da, dat ćemo vam novac zato što…“
„Pa zar ne želimo imati ekipu za football?“ Ja ne.
Ja momčad za football neću. Nisam je htjela u srednjoj školi.
A neću je ni sad. A pogotovo ne želim plaćati momčad za football.
Zašto mrzite sport?
Meni se to čini kao nešto primjereno sedmogodišnjem djetetu.
-Shvaćate? -Stanite!
Eto.
Znači, ako si odrastao čovjek,
ne bojiš lice i ne oblačiš dres i tako to?
-Bojenje lica je privlačno. -Ja to ne radim.
Evo što mene šokira.
Vidiš ljude kako urlaju na cesti: „Mi smo pobijedili!“
Ja se uvijek pitam, ma koji mi? Pobijedili su oni.
A ti si ležao na kauču i pio pivo.
Ali zato je sport odličan, identificiraš se s timom.
Da, a to je biznis.
Neće se na cesti derati: „Coca-Cola je dobila, Pepsi izgubio!“
Mene zanima kako su vas uspjeli na to navući.
-Mrzite sport! -Da.
Ali sportu se takva važnost pridaje zato što muškarci vode glavnu riječ.
-Dakle… -Muškarci upravljaju svijetom.
Točno. I zato što oni vole sport…
Da žene upravljaju svijetom, bi li se profesionalno preskakalo uže?
Pitala sam nešto na jednoj večeri s muškarcima, sve umjetnici.
Poznati umjetnici. Razgovarali su o bejzbolu.
„Nije mi nešto jasno.
Zar je svaki muškarac na svijetu
u djetinjstvu mislio da će postati profesionalni bejzbolaš?“
Jedan mi je odgovorio: „Svaki po mom ukusu.“
Vi ste iz drugog doba.
Žene se danas žele baviti sportom.
Bave se svakakvim sportovima. A to i žele.
Znam. Zato mi je drago što sad nisam djevojka.
-Zašto? -U moje doba cure nisu igrale football.
Nisu se morale baviti sportom. To je bila prednost.
-Sada djevojke moraju… -Nije da moraju, one to žele.
Da, ali mi nismo željele.
-Nismo ni željele ni morale. -Evoluirali smo.
Da, po tome.
Radije bih da je više žena u Kongresu, nego u footballu, ali eto.
REPREZENTACIJA SAD-A SVJETSKE NOGOMETNE PRVAKINJE
Štošta što ljudi danas rade, pogotovo sad na tzv. odmoru,
na to su prije tjerali ratne zarobljenike.
Stalno na to nailazim u Timesovoj rubrici o putovanjima.
„Na ovom odmoru možete se popeti na planinu vezani uz druge ljude.
Pa kad se popnete na vrh planine, možete skočiti.“
A taj odmor košta 15 tisuća po glavi.
I meni to izgleda zapravo kao Bataanski marš smrti.
Jesu li preživjelima na kraju marša u Bataanu rekli:
„A sad pljunite 15 tisuća jer je to bio sjajan doživljaj?“
Pitam se zašto ljudi to rade.
-Ljudi si žele postaviti izazov. -E da!
To svi stalno ističu. „Želim si postaviti izazov.“
To su lažni izazovi.
Penjanje na planinu je lažni izazov. Na planinu se ne moraš popeti.
Puno toga ljudi moraju i trebaju, a ne rade
jer se toga boje, jer im je to teško ili im ne ide.
E to su izazovi.
Izazov je nešto što moraš, a ne nešto što si izmislio.
Ljudi se bave kojekakvim aktivnostima koje su prije bile ekstremne.
Mnogi se u to upuštaju. „Želim si postaviti izazov.“
A meni glavom prođe: „Pa kako ti to onda živiš?“
Meni je život dovoljan izazov.
Da dođem do kemijske čistionice, a da se s nekim ne posvađam na pasja kola,
da odnesem odjeću i uspijem je vratiti,
a da se ne izderem: „Tužit ću vas“ ili da mi netko ne priprijeti,
to je dovoljan izazov.
Meni nikad nije trebao veći izazov od stvarnog života.
Nemam potrebu tragati za takvim potpuno bizarnim izazovima.
Ja se užasavam fizičkog ozljeđivanja.
Oduvijek je tako bilo.
Zato izbjegavam aktivnosti gdje je vjerojatnost fizičke ozljede velika.
A to je svaka aktivnost za koju je potrebna kaciga.
Dečki su podigli šatore, a sad se spremaju u ribolov.
Plovidba, ribolov, plivanje i svi ostali vodeni sportovi
na raspolaganju su svima.
A bar ovdje ženama mjesto ne mora biti u kući.
Postoji jezero koje se zove Powell. Ogromno je. Umjetno jezero.
Napunili su ga milijunima riba da ih ljudi mogu pecati.
Navodno su mnogi onamo odlazili da bi uživali u prirodi.
Otišla sam onamo na jahtu koju je netko unajmio.
Da bi lovio ribe ondje, trebaš dozvolu.
Moraš otići u neki divovski dućan.
Da dobijem ribolovnu dozvolu, morala sam predočiti vozačku.
Žena, koja mi je na prvi pogled izgledala kao normalno ljudsko biće,
zatražila je vozačku.
Tad u njujorškim vozačkima nije bilo fotografije.
Na zapadu je to bila praksa, ali mi ih još nismo imali.
Dala sam joj dozvolu. A ona me pogledala i rekla:
„Zar vi u tom židovskom New Yorku nemate sliku u vozačkoj?“
Baš sam se šokirala.
Rekla sam: „Ne.“
„A zašto ne?“ Zato što znamo čitati.
To mi se usjeklo u pamćenje.
Fotografije smo dobili, ali ne trebamo ih jer smo pismeni.
Šest najbržih sprintera na svijetu u niskom su startu.
Owens, Amerika.
Borchmeyer, Njemačka.
I Metcalfe iz Amerike.
Owens vodi!
Borba Strandberga i Borchmeyera. Osendarp napada Wykoffa.
Metcalfe se probija, ali Owens pobjeđuje s 10.30.
Olimpijske igre 1936.
Jesse Owens osvojio je tko zna koliko zlata.
A Hitler mu je odbio stisnuti…
ruku.
Što se Afroamerikaca u ovoj zemlji tiče,
kao Afroamerikanci u ovoj smo zemlji mnoge putove utrli prvo preko sporta.
Jack Johnson, Joe Louis, Jackie Robinson, Muhammad Ali.
Svijet danas ne bi bio ovakav da nije bilo Muhammada Alija.
Njegova priča, njegovo značenje, to nadilazi obični boks.
Točno. Volim Muhammada Alija. Bila sam na njegovom meču.
Bila je na boksu!
-Ali ne… -Kojem meču?
-S Frazierom? -Da.
Stani malo!
Bili ste na prvom meču Alija i Fraziera? Antologijskom?
A mrzite sport?!
-Da. -Ma daj!
Volim Muhammada Alija.
Onaj meč kad se Sinatra slikao kraj ringa? Na tome ste bili? Zašto?
Išla sam s curom koja je poznavala Franka Sinatru.
U punom smislu te riječi. On joj je dao ulaznice.
Pomagala mu je dok se slikao?
Nije mu pomagala tad.
Ali znalo se da mu pomaže. Ona mi je dala ulaznice.
Jako sam htjela ići. Volim Alija.
Stanite. Volite Alija, ali kako ste ga odvojili od sporta?
Voljela sam ga kao političku ličnost.
Ali naslov teškaškog prvaka svijeta bio mu je odskočna daska…
To je njegov problem. Mene je zanimao… To mu je sve omogućilo.
Ali kako je došao do toga?
Ne bi mogao. Sreća njegova da je bio dobar boksač.
-Ali… -Dobar? Ma odličan.
Vjerujem vam.
Sjedila sam ovako, a tip iza mene je vikao:
„Ti nisi zaslužila to mjesto!“
Navodno mrzite sport, a bili ste na povijesnom sportskom događaju.
Na vrhunskome mjestu.
Da. Ali i odjeća je bila fantastična.
-Svi su se dotjerali. -Svi.
Meni je to bilo bolje od ijedne modne revije danas.
Prekrasna modna i kulturna priredba.
Nažalost, bilo je i boksa.
Netko me pitao zašto sam išla na taj meč.
Zbog odjeće.
U New Yorku je makroovska kultura i dalje bila jaka.
Makroi po cesti. Vozikali su se autima. Nevjerojatno kako su se ljudi oblačili.
Makroi su nosili ogromne šešire, uvijek 12 cura u pratnji. Danas to ne bi prošlo.
Ne kažem da je bilo pohvalno, ali bilo je zanimljivo.
Muhammada Alija volim kao ličnost, ali boks mrzim.
Ne mogu vjerovati da je to zakonito.
Stalno se s drugima oko toga svađam.
Na Alijevom meču i nije bilo previše udaraca zato što je on onako plesao.
Ali ne mogu vjerovati da je zakonito
promatrati druga ljudska bića kako se premlaćuju iz sporta.
Znam da ljudi to obožavaju.
Znate što je protuzakonito? Borbe pijetlova.
Borba pijetlova su dvije kokoši koje se tuku. A kokoši jedemo!
Bar ih ja jedem. Znam da neki ne.
Kokoši jedemo, ali tući se ne smiju jer je to previše okrutno.
Nisam išla na večeru za Leni Riefenstahl.
Povodom objavljivanja njezine knjige koja se zvala…
-Nuba. -Nubia.
-Nuba? -Nuba.
Moj poznanik, sad pokojni, priredio joj je večeru za mali broj uzvanika.
Oko 12 ljudi, ali željelo ih je doći još.
Ja sam odbila.
„Zašto nećeš doći?“, pitao me.
Ne idem na večeru u čast Leni Riefenstahl, što je tebi!
Rekao mi je: „Moraš priznati, velika je umjetnica.“
Fućka mi se. Zaboravila sam ime filma. Onaj o Olimpijskim igrama.
Olympia. Dobar je.
Puštali su ga u sadomazo barovima, iza šanka. Bez zvuka.
U New Yorku su je u određenim krugovima uvijek obožavali.
A ovaj me pitao: „Zar ti nije to odličan film? Sjajna je redateljica.“
Rekla sam, da.
Ali takav talent staviti u službu onoga, to je još gore!
Bilo bi bolje da je grozna!
Prijevod titlova: Sandra Mlađenović