PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
MARTIN SCORSESE UVÁDÍ
FRAN LEBOWITZOVOU
Kdybych jako mladá
věděla to, co vím dneska…
vyvarovala bych se chyb.
Mám pro lidi dost špatnou zprávu. Chyby děláme pořád.
Člověk nedělá chyby jen do určitého věku.
Dál děláme chyby a máme pro ně méně výmluv,
protože je dost nepravděpodobné, že jako starší uděláte nepoznanou chybu.
Neřeknete si: „To není možný, zase ta samá chyba.
Vždyť teď už to vím, prvně jsem to nevěděla.“
Neodsuzujete se za to.
Pak si říkáte: „Postavím se k tomu čelem. Už po 16. ta samá chyba.“
A tím pádem… Opakovaná chyba, které se dopouštíte pořád dokola,
vás jen utvrdí v tom, že v něčem nejste dobří, ať je to cokoli.
Ano?
Vyvolává ve vás možnost apokalypsy úzkost?
Ne. Nejsem nejmladší. Pokud nastane apokalypsa…
No, to by bylo…
Mám našetřeno, takže bych tak čtyři roky přežila.
Ale kdybych věděla, že bude apokalypsa, utratila bych to za rok.
Už jsme měli tolik moderátorů?
- Ne. - Ne.
A máme z toho mejdan.
Tak je to devět, deset let, co jsme to dělali.
Najednou je to deset let.
Zas tak najednou to není.
To ne. Ale pořád se mi to zdá nedávno.
Natáčíme to? Kamera jede?
- Jo. - Jo. Pořád to točíme.
- To jsem nevěděla. Kdy jsme začali? - Jen co to rozbalili.
Když se tam bavili a my se přesouvali. Všechno se natáčí.
Víš, žes mi to měl říct?
MATRIKA
- Těší tě něco, za co se stydíš? - Ne, nic takového.
Radost ve mně nevyvolává pocit viny.
Nechápu, že vůbec existuje fráze „provinilost z potěšení“.
Jinak řečeno… Ledaže by tě těšilo zabíjet lidi.
Ale nikdy bych si nemohla připadat… Má potěšení jsou naprosto neškodná,
tím myslím, že při nich nikdo neumírá.
Nikoho sexuálně nezneužívám, jasný?
Takže říkám: „Ne, za svá potěšení se provinile necítím.“
Žijeme ve společnosti, ve které lidi necítí vinu za zabíjení jiných,
nepociťují vinu za zavírání malých dětí do klecí při nezákonném překročení hranic.
Za nic z toho se necítí provinile, tak za co mám cítit vinu já?
Že jsem si dala dvě porce špaget? Za čtení záhadného příběhu?
Lidi se většinou stydí za činnosti, u nichž konkrétní potěšení
nepředstavuje vrcholné umění.
Tak třeba: „Moc ráda bych si přečetla knížku Walk With Your Wolf.“
Jenže když je to zábava, pocit viny není na místě.
Pro mě je radost,
obzvlášť čím jsem starší, něco ve stylu:
„Když tě něco baví, kamaráde, jen do toho.
Neboj se. Užij si to.“
Takže asi tak…
to vnímám.
Zábavě fandím odjakživa. Lidi by si ji měli dopřávat,
pokud se nejedná o zábavu, která by pro druhé byla destruktivní.
Když se někoho zeptám:
„Proč tohle děláš?“
A on odpoví „Protože mě to baví,“ tak mi to stačí.
Špatná odpověď by byla: „Nechápeš, jak moc je tohle důležité…“
To neberu. Ale „Baví mě to“ je správná odpověď.
Mám ráda večírky. Tohle z jiných úst nikdy neuslyšíte.
Každý večírky nesnáší, především ti, co na něm jsou.
Mě tyhle bály moc nebaví, ale někdo musí pro dívky chodit.
Když někde jsem, často o mně říkají:
„Fran má ráda večírky.“ Jako bych byla divná.
„Znáš Fran. Ta má párty ráda.“
Mám ráda párty, protože jsou určeny k zábavě.
Jako filmy, když jsem byla malá. Filmy jsou fajn.
Sladkosti jsou fajn. Párty taky.
Na večírcích není nic špatného!
GEPARD, REŽIE L. VISCONTI
Naposledy jsem Geparda viděla
v lehce upravené verzi v Ziegfeldu na Manhattanu.
Když jsem na to do Ziegfeldu šla,
byla jsem tam skoro sama.
Kromě filmových režisérů jedna z mála diváků.
Bylo to, jako když jsem naposledy viděla Richarda Pryora.
Byla jsem na něm v kulturáku a všichni v publiku byli komici.
Když jsem viděla Geparda, všichni byli režiséři.
Takže máš ráda filmy?
Filmy? Ty miluju.
Chodíš do divadla, nebo se na ně díváš doma na DVD?
Jak jsem nedávno prohlásila, do kina moc nechodím,
protože nedokážu vystát spolusedící.
- Kecají při tom? - Jo, kecají.
Telefonují, povídají si.
Cpou se večeří o třech chodech. Pořád něco.
Mám DVD přehrávač, který mi někdo dal.
- Nemáš to připojený k televizi? - Nemám.
- Vlastně mi ho dal pan Scorsese. - Aha.
Takový to přenosný zařízení, co se na něj díváš na gauči.
Ale není to snadný.
Jak jste se poznali?
Jak se známe?
- Chceš jí to říct? - Víme to?
- Ne. - Ne.
Lidé se mě často ptají, jak jsem se s Martym setkala. Já nevím.
Takže předpokládám, že na večírku.
A proč si to myslím? Protože chodím na spoustu oslav.
- Padesátiny Johna Waterse? - To už jsem tě znala.
- Už jsi mě znala. - Jo.
Vím, že jsem Martyho znala dlouho, než jsem ho doopravdy poznala.
Přestože chodím na víc večírků než Marty,
což je důvod, proč Marty natočil tolik filmů a já nenapsala tolik knih.
Ale všimla jsem si, že pokaždé, když jsem viděla Martyho na večírku,
bavili jsme se spolu celou dobu.
Byla jsem celou noc vzhůru, protože jsem včera pila moc kafe.
Ten film, na který jsem se tě jednou ptala,
ten s Cary Grantem, Penny Arcade, dávali ho někdy v noci.
Serenáda za úsměv.
- Jo, Serenáda za úsměv. Viděl jsi to? - Nikdy.
Neexistuje film s Carym Grantem,
ve kterém by Cary Grant míň připomínal Caryho Granta.
Protože se v té době snažil brát role,
které by z něj sňaly stigma Caryho Granta.
Byl jen jednou nominovaný na Oscara, za Nic než osamělé srdce.
To byl přece takový pokus George Stevense.
George Stevense.
Jednou jsem ho viděla, když jsem šla po Madison Avenue.
Muselo to být v 80. letech. Už byl starý.
Jak jsem šla po ulici, všimla jsem si, že se lidi zastavují.
Po Madison Avenue
šel Cary Grant.
V bílém plátěném obleku,
s bílými vlasy na hlavě
a úplně rudý tváře.
Jen tak prošel. Říkám si: „Není to blbý?“
Víš jak…
Dobře.
Spusť to.
Když jsem byla malá, klimatizace nebyly běžné,
ale v kinech je mívali.
No a u vstupu do kina bývaly takový vývěsky
a na nich nápis hranatými písmeny.
Bývalo na nich napsané „Klimatizováno“ nebo „Vnitřní klimatizace“.
Lidi občas říkali:
„Je vedro, pojďte do kina.“
Proto se tehdy chodilo do kina.
Do kina jsem fakt chodila ráda, ale nemůžu říct…
Teda vlastně musím říct, že jsem je nijak nehodnotila.
Nekomentovala jsem je. Jen jsem je brala jako filmy.
Všechno v pohodě.
Existuje film, na který se v televizi
můžete dívat pořád dokola?
Je řada filmů, které mám ráda, to je jasný.
Když jsem byla holka, běžel cyklus Milionový film.
Šlo o film, který vysílali každý den.
Celý týden šel ten samý film.
Začala jsem se dívat na film Chlapec se zelenými vlasy.
To bylo pondělí.
Asi po půl hodině filmu, což bylo v 19:30, jsem musela jít spát.
„Můžu se dokoukat…“ „Ne,
jdi do postele.“
Takže jsem pět dní po sobě
viděla první půlhodinu Chlapce se zelenými vlasy.
Posledních deset let se mámy ptám: „Zabilo by tě, kdybys mě nechala?“
Chlapce se zelenými vlasy jsem dokoukala až po čtyřicítce.
V 19:30, což je vážně předčasné,
jsem musela chodit spát až do svých deseti.
Ptám se matky: „Proč jsem musela tak brzy?“
Přičítám tomu celoživotní nespavost.
Musela jsem jít spát, aniž bych tou dobou byla ospalá.
„Proč jsem chodila tak brzy?“
Řekla: „Po pravdě řečeno, Francie,
v 19:30 už jsem tě měla plný zuby.“
Hele, dědo?
Ano, hochu?
Mám zelené vlasy.
Letos takhle jedu výtahem do svého bytu.
Najednou kluk se zelenými vlasy.
Ne puberťák, co si obarvil vlasy.
Kluk, jehož matka nejenže nechala dívat se na Chlapce se zelenými vlasy,
ale dovolila mu zelené vlasy.
Bylo mu asi tak sedm.
Povídám mu: „Máš hezký vlasy.“ A on na to: „Děkuju.“
Říkám: „Jeden film se jmenuje Chlapec se zelenými vlasy.“
Podívá se na mě a říká: „Nejmenuje.“
Já no to: „Ale ano.“
A on: „Ne, nejmenuje.“
Za pár dnů jsem ho znovu potkala. Říkám:
„Ten film vážně existuje.“
Odpověděl: „Nevěřím vám.“
Povídám: „Určitě máš nějaký moderní přístroj. Tak si to najdi.“
Už jsem ho neviděla.
Tohle jsem opravdu zažila v reálném životě.
Viděla jsem malého chlapce. Mohly mu být tak čtyři.
Podle mě byl na kočárek už moc veliký.
Měl u sebe nějaký druh zařízení.
Kočárek tlačila jeho matka.
Opravdová matka, ne paní na hlídání.
Asi hledal nějakou trasu, protože říkal:
„Ne, je to 23. ulice.“
Ve mně hrklo: „Promiňte,
když je váš syn dost starý na vyhledávání, tak je i na kočárek.“
Nemám nic proti tomu, když děti něco hledají.
Děti to pochopitelně dělají, protože v tom žijí celý život.
A nemyslím, že se to změní,
protože ještě žádnou změnu nemají k dispozici.
Jako holce mi táta říkal: „My neměli televizi.“
Nepřišlo mi to zajímavé. „No, tak jste neměli televizi.“
Chápeš? A co jako? „Já ji mám.“
Na tom není nic složitého.
Jak vycházíš s mladými lidmi?
Přijde na to.
Třeba malé děti, které zřejmě nemyslíš, mám moc ráda.
Lidi to pokaždé šokuje, jak moc mám malé děti ráda.
Líbí se mi, protože jsou nejméně otravná skupina lidí.
Lidi si myslí, že jsou nejotravnější. Umí být dost otravní a hluční.
Ovšem jsou nejméně otravní, protože je dost nepravděpodobné,
že by řekli něco, co jste už tisíckrát slyšeli.
Ještě nejsou plní klišé, víš?
Takže jsou originálnější než dospělí.
To z nich ale brzo vyprchá.
Nevědí, jak to chodí, tak si vymýšlí,
nebo kladou otázky.
Většinou se vás nesnaží přesvědčit, že vědí něco, co nevědí.
Rozumíš mi?
Proto mi přijdou tak zajímavé.
Pokud máš na mysli mladé kolem 20 let,
tak o nich jsem opravdu nikdy nepřemýšlela.
Ani v tom věku mě o tom nenapadlo přemýšlet.
Jednou za mnou před restaurací přišel kluk
a řekl: „Jestli chcete vědět, co si myslí mileniálové,
tady je můj e-mail, napište.“
Ptám se: „Proč by mě to mělo zajímat?“
Povídá: „Protože to dost lidí zajímá.“
Říkám: „To ti chtějí něco prodat. Já nic neprodávám.
Když mám firmu,
která téhle věkové skupině prodává oblečení, chci vědět, co si myslí.
Ale proč bys to z těch miliónů dvacetiletých
měl být zrovna ty?
Kdo jsi, nějaký jejich vyvolený?“
Stáří nemá moc světlých stránek, ale jednu ano.
Když se dočtete, že v roce 2050 budeme bez vody,
zděsíte se: „Pane bože!“
A pak vám dojde: „2050? To už tu nebudu.“
Ať si dělá starosti někdo jiný!
Nevím, jestli se ti to taky stává. Co vím, sám máš malé dítě.
- Teda nemyslím malé dítě, ale teenagera. - Ano.
Stvoření stará jako tvá dcera, nebo o něco starší,
chtějí často znát můj názor na to, co by měli dělat.
Předně mě napadne: „Mě vůbec nezajímá, co budeš dělat.“
Jsou zvyklí být středem pozornosti rodičů.
Čekají, že kdokoliv v jejich věku by jim mohl pomoct.
Jenže to se u mě sakra pletou.
Pořád se ptají, jakým umělcem by měli být.
Neustále vyzvídají: „Myslíš, že mám být spisovatel, nebo filmař?“
A já si pomyslím: „Být tebou, starám se o vodu.“
Měl bys být někým, kdo se nějakým způsobem zabývá vodou,
protože očividně…
Nevím, proč nám dochází voda, ale zřejmě jsme ji vypili.“
Jinými slovy: „Žádnou jsme vám nenechali.“
Potkali jsme se v devět.
Potkali jsme se v osm.
Přišel jsem včas.
Ne, přišel jsi pozdě.
Ano, dobře si to pamatuju.
- Potkali jsme se v devět. - Bylo to v osm.
- Přišel jsem včas. - Ne, přišel jsi pozdě.
Ano, dobře si to pamatuju.
Displej psacího stroje Xerox
umožňuje vytvořit a upravit informace přímo na obrazovce
ještě než se svěří papíru.
A všechno si zapamatuje, i když vy ne.
Ano, dobře si to pamatuju.
Jak jsi na tom
s textovkami, sociálními sítěmi, e-maily a voláním?
Spíš píšeš textovky, nebo radši zavoláš?
Nic z toho.
- Nic? - Ne. Ani počítač nemám.
Nemám
iPhone, chytrý telefon ani iPad.
- Nemáš mobil? - Jen pevnou.
Mám adresu.
To stačí.
Když se prvně objevily počítače,
myslím osobní počítače na doma.
Říkalo se jim textové procesory.
Kámoška si ho pořídila, ať se prý přijdu podívat.
Přišla jsem k ní a ona mi ho ukázala.
Pro mě to bylo, a i mi to tak připadalo,
jako hodně rychlý psací stroj.
Já ale psací stroj neměla. Ani ten klasický.
Píšu kuličkovým perem.
Říkám si: „Rychlý psací stroj nepotřebuju.
Nemám ani psací stroj. Neumím na něm psát.
Takže mi to nic neříká.“
Samozřejmě jsem netušila,
že se do toho stroje zblázní celý svět.
Dělo se to krůček po krůčku a mně to uniklo.
Dnes to mají všude na světě. Lidi mi říkají:
„Vidíš, a ty o těchhle věcech nic nevíš.“
Jenže to není pravda, protože lidi mi o tom stále vyprávějí.
Takže něco vím. Tolik, kolik sama chci.
Vlastně je to víc než chci. Pro mě je to jako show o Kardashianových.
Nikdy jsem Kardashianovy neviděla, ale vím o nich. Jasný?
Stejně to mám s internetem,
o kterém vím,
že je nějak záhadně napojen na Kardashianovy.
Všechno, co vím o internetu, je jen to,
co mi o něm někdo řekl nebo ukázal.
Lidi si to zdůvodňují:
„Chudák Fran, ta tomu nerozumí. Ukážu ti to, Fran.“
Jsou to lidi, který ani moc neznám,
takže mě těší, že ke mně takhle přistupují.
Minulý týden
mi dva mladší lidé,
teda jeden ne o tolik mladší, druhý o hodně mladší,
kdy jeden vysvětloval, co je to Instagram,
a druhý zase, co je Twitter.
Mě to tak naštvalo, že jim povídám:
„Teď něco vysvětlím já vám.
Nemám tyhle věci, protože nevím, k čemu jsou.
Nemám tyhle věci, protože vím, k čemu jsou.
Proto je nemám.“
Nedávno jsem byla na slavnostní večeři a byl tam…
Pořádal to obchodník s uměním.
Povídal, že lidé kupují umění na internetu, že je to směšné.
Při nákupu umění přes internet přicházejí o ten zážitek.
Ochuzují se o to. Říkám mu: „Pro vás by to nebyl zážitek.
Ale pro ty, kdo to tak dělají, to je.
Takhle jim to přijde správně.“
Jsou zcela jiní. Naprosto odlišní lidé.
Říkají přítel někomu, koho nikdy neviděli.
Tvrdil: „Nejsou opravdoví.“ Pro ně ano.
Nedávno jsme tu měli sexuální skandál s Anthonym Weinerem.
K sexu nedošlo.
Zpackal si kariéru sexuálním skandálem.
- A ani si nezašukal. - Ani neměl sex.
Pro mě to bylo neuvěřitelné.
Když už máte přijít o kariéru,
tak aspoň za sexuální skandál, u kterého máte sex.
Jo. To je pravda!
Takže máme sexuální skandály bez sexu, přátelství bez přátel,
umění bez shlédnutí.
V podstatě jde o úplně jiný druh člověka.
Mám sestru, jejíž skoro tříletá dcera má vlastní iPad,
který neustále používá.
Já ani iPad nemám.
Myslíte si, že to má vliv na to, jak jednou bude komunikovat?
Považujete tohle dítě za předzvěst budoucích generací?
Mluvila o dvouleté dceři, co má svůj iPad.
A řekla, že sama iPad nemá.
- Rodiče ji mají rádi. - Jasně.
Nemám obavy z těch, kterým jsou dva roky,
protože s těmi, komu jsou dva, nemám co do činění.
Mě zajímají ti, kterým je 22. Jasný?
Takže ano, bude jiná. To je pravda. Ale nemusí být horší.
Možná bude lepší. To nevíme.
Třeba je to učiní lepšími.
Lepší ve světě iPadů, protože takový bude svět.
Podle mě
můžete rozumět jen lidem, kteří jsou vaši vrstevníci.
A že nemůžete rozumět těm, kdo jimi nejsou.
A abyste
mohli…
Svým vrstevníkům rozumím vrchovatou měrou.
Stačí, když se na ně podívám.
Když říkám v mém věku, myslím tak plus mínus deset let.
Vím, co vyjadřuje jejich oblečení.
Vím, co si myslí, že vyjadřuje.
Když mi řeknou, jako poslouchají hudbu, vím, co myslí.
Nebo jaká se jim líbí kniha.
U mladých ale tohle nevím.
S mladými lidmi je problém v tom, že vypadají mladě.
No a to je vážně směšný způsob, jak někoho zaškatulkovat.
MEDVĚD, REŽIE J. J. ANNAUD
Jako mladá jsem celkem cestovala.
Bavilo mě to víc než dneska.
Jednou jsem se vydala na Aljašku a navštívila národní park Glacier.
FRAN CHCE VĚDĚT, PROČ KEMPUJEME
Najala jsem si kluka, Bruce se jmenoval.
Byl instruktor pro zájemce o lov medvědů,
nebo jako průvodce, když hrozilo, že potkáte medvědy,
aniž byste je zabíjeli.
I tak se dal najmout.
Takže se chystáme na túru. Skupinka tak osmi lidí.
Sice jsem byla asi nejméně sportovní typ,
přestože ta skupina sama o sobě nebyla nijak namakaná.
Takže Bruce nás svolal do hloučku
a povídal o medvědech.
„Když uvidíte medvěda, tak neutíkejte,“ říkal nám.
„Medvěd dokáže běžet,“ já nevím, „95 km za hodinu.
Medvědovi nemáte šanci utéct.
Doběhl by vás a sežral.
Takže neutíkejte.
Zůstaňte na místě,
stůjte na špičkách,
dejte ruce vzhůru a zpívejte.“
Zpěv totiž přinutí medvěda pomyslet si: „Co to je?“
Podle všeho nezáleží na tom, jak moc umíte zpívat.
„Pak medvěd odejde,“
povídá Bruce.
Já na to: „Bruci,
můžu tě ujistit, že kdybych se setkala s medvědem, budu utíkat,
protože bych ztratila hlavu.
Spatřit medvěda, zůstat stát
a začít zpívat, k tomu je potřeba obrovská sebekázeň!
Taková nejsem, zpanikařila bych a utíkala.“
Povídá: „No, to by tě medvěd napadl.“
Bruce měl velikou zbraň.
V podpažním pouzdře. Nekecám.
Velká zbraň v pouzdře.
Vyšli jsme na túru.
Bylo to v období roku,
kdy lososi plují určitým směrem.
- A medvědi mají lososy rádi. - To je fakt.
Okolí řeky bylo plné rozškubaných lososů.
Na jednu stranu
to bylo svým způsobem úžasné a přirozené.
Ale na druhou stranu to svědčilo o tom,
že medvědi jsou jako lidi.
Když máte z čeho vybírat, řeknete si: „Dám si jen to nejlepší.“
Rvali je a jako by říkali: „Tenhle? Ne, ten se mi nelíbí.“
Nebo jako:
„Já ti nevím, tohle asi nechci. Chceš to? Já ne.“
Těch rozškubaných lososů tam byly stovky.
Celé to vypadalo děsivě,
a tak jsem pořád opakovala: „Jsou tu medvědi, Bruci? Vidíš nějaký?
Bruci, jsou tady roztrhaný lososi. To udělali medvědi.“
Byla jsem hysterická a měla vážně strach.
Proto jsem se držela Bruce.
Položila jsem mu ruku na rameno. Druhou kolem pasu.
Když zastavil, já taky. „Bruci!“
Poodstoupil ode mě na půl metru a já hned: „Kde jsi, Bruci?“
Pak mi Bruce povídá: „Fran…“
Docela jsem ho rozčilovala.
Povídá: „Fran,
asi ti budu muset něco říct.“
Napadlo mě, že někde zahlédl medvěda.
Pokračuje: „Musím ti něco říct. Jsem ženatej.“
Já: „Cože?“ A on: „Jsem ženatý. Jen abys věděla.“
Tak mu říkám: „Nejsem na tebe nalepená kvůli tomu, že bys byl neodolatelnej,
ale proto, že máš zbraň.
Předpokládám, že kdybys viděl medvěda,
tak nebudeš stát a zpívat, ale toho medvěda zastřelíš.
Tak bych si to přála, kdyby se objevil.“
Nikdy nechci umřít tak, aby to pro ostatní byla zábava.
Je mi jasný, že kdyby mě sežral medvěd,
tak lidi místo toho, aby se nad tou hrůzou zděsili,
by si pomysleli: „Není to legrační? Fran sežral medvěd!
Zrovna ji sežere medvěd!“
Prostě nechci, aby moje smrt byla k popukání.
Jo, bylo by to vtipný.
Kdyby se to netýkalo Fran a já to slyšela, taky bych řekla: „To je fakt sranda.“
Já ale takhle umřít nechci.
Nevím, co jste se ptali. Tak máte příběh o medvědovi.
Nikomu z mladých školního věku
nedochází, že ztratí svůj mladistvý vzhled.
Na to nemyslíš, dokud k tomu nedojde.
Když třeba potkám někoho, koho jsem dlouho neviděla,
podivím se: „Co se ti to sakra přihodilo?“
A pak zjistím, že jeho napadne to samé o mně.
Vidím se denně, což je jediný důvod,
proč mě to nenapadne.
Byť se vídám jen co nejkratší dobu.
Kdysi jsem fotila pro časopis Vogue.
Na fotkách byl vidět každičký detail.
Poslala jsem je zpátky Anně Wintourové s tím,
že jsou hrozné a že se to musí předělat.
Dneska se na ně dívám a říkám si: „Vypadat takhle ráno,
tak jsem nadšená!“
Překlad titulků: Michal Pokorny