NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Kaikilla on vain oma elämänsä.
Kirjojen kautta saa monta elämää.
Niiden ansiosta koen olevani rikas.
Siksi en ole piitannut rahasta.
Heti kun oppii lukemaan, on uskomattoman rikas.
Niin rikas, että jos lukee kaiken aikaa,
ei ole aikaa miettiä rahaa suurenmoisen lukemisen rinnalla.
Voiko poliittinen korrektius olla tukahduttavaa?
Voiko poliittinen korrektius siis tukahduttaa?
Vastaan, että hengitän ihan hyvin.
Minne istun?
Mennään pöytä pöydältä. Saat valita paikan.
Katso, missä on paras istua.
Tänne päin. Miltä tuntuu? -Mikäs tässä.
Ruoka kyllä on kamalaa.
KIRJASTOPALVELUT
Lukeminen on makuasia. Niin näen lukemisen.
Jos kasvaa ympäristössä, jossa kirjoja on saatavilla,
olkoon niitä sitten kotona, kirjastossa tai koulun kirjastossa,
toiset pitävät lukemisesta, kun toiset taas eivät.
Uskon, että se on vain makuasia.
Heti kun opin lukemaan, pidin sitä mielettömänä juttuna.
Maailmasta tuli…
Olin onnellinen ennenkin. Lapsuuteni oli onnellinen.
Mutta lukeminen oli... Maailmani laajeni monin verroin.
Ennen se tavallaan olikin lukemisen tarkoitus. Ei enää.
Nykyisin ihmiset sanovat, ettei heidänlaisistaan ole kirjoja.
He eivät näe itseään kirjoissa.
En minäkään näe itseäni kirjoissa.
Ei kirjan pitäisikään olla peili vaan ovi!
En koskaan kuvitellut löytäväni itseäni kirjasta.
Se ei käynyt mielessänikään.
En ajatellut niin edes lapsena.
Rakastin lukemista välittömästi.
Ennen oli sellainen kuvitteellinen hahmo kuin "yleislukija".
Mitähän sille kävi? -Yleiskirjailija korvasi sen.
Eikö vain?
Ennen oltiin avoimempia kirjojen suhteen.
Oletko samaa mieltä?
Lukijoita ei varmaankaan haitannut -
tai ehkä he etsivätkin -
vaihtoehtoista maailmaa, maailmankaikkeutta tai mielikuvitusta.
Olet sanonut noin aiemminkin. Taidat olla enemmän oikeassa kuin uskoin.
Monet lukijat etsivät kopioita elämästään.
Aivan, itsestään.
Lukija on tavallaan... Olen lukija kirjoille, joita kirjoitan.
Sinä olet mutta muut lukijat eivät ole. Sitä yritän painottaa.
Muut lukijasi eivät ole sinä.
Ovathan.
Kerroit kirjoittavasi monikossa, kun minä taas kirjoitan yksikössä.
Teit ehdotuksen yhteen kirjoitukseeni.
Minun pitäisi yksikön sijaan käyttää me-muotoa.
Kysyin miksi.
Sanoit, että se on kutsu lukijalle.
Sanoin, etten halunnut kutsua lukijaa.
Puhun yksiköstä.
Sanoin, etten ole emäntä!
En ole emäntä vaan syyttäjä.
Sinä olet emäntä. Haluat kutsua lukijat mukaan.
Kyllä. -Niin.
Yritän kaikkeni. Tulkaa mukaan!
Ostin äskettäin pikakirjoituksen sanakirjan.
Jos näen tietynlaisen kirjan, ostan sen, jos voin.
Minulla on kymmeniä sanakirjoja.
Pikakirjoitus on uutta.
En ostanut sitä, koska osaan pikakirjoittaa, vaan koska en omista sitä.
Joskus ollessani täällä ja Strandissa, joka ostaa vanhoja kirjoja,
olen molemmissa liikkeissä kysynyt jonkun kirjan hintaa -
ja myyjä on kysynyt, mistä löysin sen.
Kerron ryömineeni pöydän alla, enkä olisi saanut mennä sinne.
Kun löysin pikakirjoituksen sanakirjan ja vein kassalle,
myyjä kertoi aavistelleensa, että ostaisin sen.
On eri asia olla kirjakaupassa kuin tilata kirja.
Minulla ei ole tietokonetta.
Kaveri tilaa minulle kirjoja Amazonista.
Kirja pitää tietää, eikä se ole sama asia.
Kirjakauppaa kierrellessä näkee kaikkea uutta.
Sieltä löytää kaikkea.
Fourth Avenuella oli ennen divareita.
Ne kestivät yhtä kauan kuin pitäjänsä,
koska ne tyypit eivät suostuneet myymään kirjoja.
Pölyiset kaverit pölyisine kirjoineen.
He istuskelivat liikkeessä ja mulkaisivat, kun asiakas käveli sisään.
Mulkoilu jatkui, jos kysyi kirjan hintaa.
Vain Strand on jäljellä Fourth Avenuella. Muita ei ole.
Tämä rakennus on rakennusten vastarinnan pesäke.
Rakennuksen ja samalla kirjakaupan omistajalle tarjottiin maltaita.
Miljoonia dollareita.
Kirjoja myymällä ei tehdä miljoonia,
vaikka olisi aloittanut vuonna 1925.
Hän kieltäytyi lähtemästä.
Kirjakaupan omistaminen ei ole tie rikastumiseen.
Ihmiset omistivat kirjakauppoja, koska he pitivät kirjoista.
Joka kirjakaupalla oli ominaispiirteensä.
Jotkut kirjakaupat piti tietää.
Eivät ne laittomia olleet,
mutta ne olivat viidennessä kerroksessa.
Kuulin 12th Streetillä sijainneesta vitoskerroksen -
kommunistisesta kirjakaupasta.
Eihän moinen mitenkään voisi olla tuottoisaa bisnestä.
En ollut kommunisti,
mutta ne kirjat minä halusin nähdä.
Ostin joitain, koska en omistanut ennen.
Kotonani ei ollut kommunistikirjoja.
Sitten luin ne.
Kommunismi kaatui huonoihin kirjailijoihin.
TIETO ON VALOA. TIETO MISTÄ TAHANSA ON ITSESSÄÄN VALOA.
KIRJAT OVAT MAAILMAN ARVOKASTA VAURAUTTA -
JA OIVALLINEN PERINTÖ SUKUPOLVILLE JA KANSAKUNNILLE.
MAAILMANKAIKKEUS ON TEHTY TARINOISTA, EI ATOMEISTA.
Kai ihmisillä vieläkin on kirjoja.
Enää niitä ei voi antaa pois.
Tapasin käydä kirjani läpi joka vuosi.
Kuka tahansa otti kirjat, joita en halunnut.
Kaikki koulut ja koulujen kirjastot.
Nyt kukaan ei huoli niitä, koska ne vievät tilaa.
En mitenkään pysty heittämään kirjoja pois.
Minulle se olisi sama kuin heittäisin ihmisen pois.
On monia ihmisiä, jotka ennemmin heittäisin pois.
Minulle kirja on ihmisen läheisin sukulainen,
joten en voi heittää niitä pois.
Olen joskus nähnyt kirjan roskakorissa, ja se on kamalaa.
Vaikka kyseessä olisi murskakritiikki, en voi heittää sitä pois.
Vaikka se olisi kuraa, jota ei ikinä olisi pitäisi julkaista.
Ne vain kertyvät.
Kaikki vieraani huomioivat kirjapinoni,
ja kehotan ottamaan, mitä ikinä tahtovatkaan.
"Näyttää kiinnostavalta." "Ei ole, ota silti."
Luetko paljon uusia nuoria kirjailijoita? Luetko paljon?
Kyllä, luen paljon. Sitä minä enimmäkseen teen.
Olen lukutoukka.
Miten valitset lukemasi kirjat, kun tiedät,
että pelkästään hyviäkin kirjoja on enemmän kuin pystyt lukea.
Minulla on aina ollut, vaikkakin vähenemissä määrin, vanhempia ystäviä,
jotka hämmästelevät, jos en ole lukenut jotain. Kuuntelen heitä.
Ennen selailin kirjoja kirjakaupoissa, mutta niitä on yhä vähemmän.
Mietin asiaa jatkuvasti, ja jos joku suosittelee kirjaa -
ja pidän sitä hyvänä suosituksena, ostan kirjan.
Jos joku suosittelee kirjaa, enkä pidä siitä,
syytän siitä suosittelijaa.
Kerran soitin ja huusin eräälle henkilölle,
jonka lainaus oli kirjan kannessa, minkä perusteella ostin kirjan.
Olin kaupassa. En tiennyt kirjaa.
Näin lainauksen upealta kirjailijalta.
Ostin kirjan.
Luin kirjan. Se oli surkea.
Soitin suosittelijalle: "Mikä sinua vaivaa? Luin sen kirjan."
Hän kertoi tuntevansa kirjailijan.
Sanoin, että ensikerralla hän saisi varoittaa minua etukäteen:
"Fran, näet lainaukseni kannessa, mutta se ei ole hyvä kirja."
On joitain monien suosittelemia kirjoja,
joiden kirjailijaa kaikki pitävät nerona.
Niinpä hankin kirjan. Annan periksi.
Kun minulta sitten tivataan, eikö ollutkin hyvä,
muistan lukeneeni vain osan siitä.
Inhosinko kirjaa?
En vaan pahempaa. Unohdin, että luin sitä.
Minulle se on pahinta.
Kirjan unohtaminen on pahempaa kuin loppuun pääseminen raivon vallassa.
En lopettanut raivona. Laitoin sivuun.
Puhelin soi tai oli ruoka-aika,
ja sinä aikana unohdin, että luin sitä.
Tämäkö on sukututkimusosasto? -Niin.
Milloin sukusi tuli tänne? Kirjoja piisaa.
Italians to America.
1910 tai 1909.
Nyt kadotin sen kohdan.
Tässä ovat norjalaiset. -Ketä kiinnostaa?
Alle nelikymppisillä ei ole mitään.
Ei kirjoja eikä levyjä.
Heillä on se vekotin. Kaikki on siinä.
Ehei. Missä minä juuri näin tämän?
Mayflower Families, 12 osaa.
Kuvittelin sen olleen pieni vene.
Se oli hyvin pieni. -Pari valkoista protestanttia kyydissä.
Siksi kai sukuni ei hypännyt kyytiin.
"Paatti täynnä!
Odotetaan muutama sata vuotta
ja matkataan kolmosluokassa New Yorkiin."
Tässä.
Löysitkö italialaiset?
Joo. Italians to America.
Missä olet? -1893, 1895.
Tiedätkö, minä vuosina he tulivat? -1910 kaiketi.
1903, 1904, 1905.
Taisitte tulla liian hiljattain. Siitä ei ole vielä kirjoitettu.
Valmis. Pidän pöytäpeleistä.
Luulin, että etsitte täältä sairauksia ja tartuntatauteja.
Valitettavasti on tieteellisesti todistettu,
että älykkyyden puute on perinnöllistä,
joten tavallaan se on tarttuvaa.
Yritämme estää heikosti pärjääviä seurustelemasta kansalaistemme kanssa.
Onpa moderni visio.
Tiedätkö Kultaisen portin?
Se oli erinomainen elokuva.
Sain tietää siirtolaisista vaikka mitä uutta.
En tiennyt, miten tiukkaa Ellis Islandille pääsy oli.
Tiesin kyllä, että kun isopappani tuli tänne Venäjältä,
hänet otettiin talteen, koska hänellä oli sidekalvontulehdus.
Jonka hän selvästi sai hauskassa paatissa. Ei Maylowerissa.
Sitä parannettiin antibiooteilla, mutta silloin ei ollut antibiootteja.
Hänen käskettiin pysyä karanteenissa.
Sen tiedettiin olevan tarttuvaa.
Ellei hän paranisi tietyssä ajassa, hän saisi palata.
Niin.
Onneksi hän parani, ja hänet päästettiin saarelle.
Ihmisiä käännytettiin takaisin.
Vaikka sidekalvontulehduksen takia.
Katso alas.
Katso ylös.
Alas.
Ylös.
Lower East Siden halki kulki monia siirtolaisaaltoja.
Ei vain juutalaisia vaan italialaisia ja monia muita.
Nyt Lower East Sidella on Tenement Museum.
Tenement eli vuokratalo! Mistä sielläkin kerrotaan? Tuberkuloosiepidemiastako?
Mitä sinne oikein laitetaan?
Kaipaavatko ihmiset vuokratalomuseota? Tuskin vain.
Ennen kylpyamme oli keittiössä. Toki.
Minusta se on vähän...
Enpä tiedä. Vaikuttaa järjettömältä.
En yritä estää ihmisiä menemästä sinne.
Eikö nuorten olisi hyvä nähdä vuokra-asunnot, joista he eivät tiedä?
Miten maahanmuuttajat, isovanhempani, varttuivat.
Aiheesta on kirjoitettu paljon hyviä romaaneja ja kirjoja,
joista saa paljon rikkaamman kuvan vaikka ilman kuvia.
Museon hyvä puoli on, että sen voi nähdä.
Katsominen on ihmisille selvästi helpompaa -
kuin lukeminen.
Mutta Tenement Museum ei ole vuokratalo.
Onko ketään, ketä et lue?
Selvisi, että Henry Roth makasi siskonsa kanssa.
Se oli kamala juttu.
En silti lakannut lukemasta häntä.
Tietysti häntä ei enää lue samalla tavalla.
Mutta ei hän sitä ennenkään mikään pappisrunoilija ollut.
Kun luen kirjailijoita, jopa fiktion kirjoittajia,
tiedän, etteivät ajatukset synny tyhjästä.
En pitänyt Henry Rothia herttaisena kaverina.
En ajatellut niin. Mutta hän oli hyvä kirjailija.
En lakannut lukemasta häntä.
Jos hän olisi elossa, tuskin puhuisin hänelle.
Mutta nyt hän on kuollut,
ja häntä on yhä luettava.
James Levine on loistava muusikko.
Se ei tarkoita, ettenkö usko syytöksiin.
Sanotaan, että ne ovat totta.
Hän johti Metropolitan-oopperaa.
Kyllä, hänet oli erotettava. Ymmärrän sen.
Mutta ei hänen levyjään tarvitse... Miksi?
Sitä en ymmärrä.
Ajatellaanko, että hän saisi niiden myynnistä rahaa?
Ne ovat yhä mahtavia. Hän on upea muusikko.
Ihmiset ansaitsevat potkut,
jos he tekevät kamalia asioita.
Varsinkin asioita, joista häntä syytettiin.
Mutta heidän kirjojensa ja musiikkinsa boikotointi -
tuntuu turhalta.
Ihmiset sanovat, etteivät enää kykene kuuntelemaan äänitteitä miettimättä asiaa.
He eivät pysty, mutta minä pystyn.
Kun olin hyvin nuori, kahdeksanvuotias,
sain äidiltäni tämän kirjan Six Little Cooks.
En voinut uskoa, että omistaisin tällaisen.
En edelleenkään käsitä asiaa.
Kuten näette, kirja on hyvin kaunis.
Se myös julkaistiin vuonna 1900.
En voinut uskoa, että omistin jotain näin tärkeän näköistä.
Se näytti samalla tavalla tärkeältä -
kuin museossa ja kirjastossa olleet kirjat.
Rakastan kirjaa,
ja jos sille tapahtuisi jotain, olisin murheen murtama.
Erinomaisessa kunnossa oleva seitsemänvuotiaan omistama kirja.
Näin hyvin olen aina pitänyt huolta kirjoista.
Muistan kerran, kun joskus samanikäisenä -
luin Neiti Etsivää, pudotin sen,
noukin ylös ja suutelin sitä.
Äiti kysyi, mitä oikein touhusin.
Sanoin, että jos kirjan pudottaa, sitä pitää suudella.
Hän kysyi, kuka niin sanoi.
Niin meille sanottiin synagogassa.
Jos rukouskirjan tai minkä lie pudotti, sitä piti suudella.
Äiti sanoi, ettei se koske kaikkia kirjoja.
Urasi alussa kirjoitit Interview-lehden kolumnia,
ja kun olit tehnyt sitä aikasi...
I Cover the Waterfront oli sen nimi...
Ei, ensimmäinen kolumnini oli The Best of the Worst.
Se oli elokuvakatsaus.
Mutta arvostelin vain B-luokkaa alempia leffoja,
lähinnä American International Picturesilta,
joka erikoistui tähän tykästymääni elokuvalajiin.
Niitä näytettiin New Yorkissa jakelijoille.
Katselin näytöksiä. Kirjoitin kolumnia pari vuotta.
Sitten tuli I Cover the Waterfront,
joka oli yleismaailmallisempi.
Se oli kaikesta, ei vain leffoista.
Minulla on se kirja. -Mikä kirja?
Jossa on 70-luvun Interview-juttusi.
Elokuva-arvioni ovat siinä. -Aivan.
The Best of the Worst. -Näin on.
Muistatko ne AIP:n leffat? -Muistan.
Niitä ei esitetty New Yorkissa. Ehkä 42nd Streetillä esitettiin.
Näytökset järjestettiin drive-inien omistajille.
Koska niissä niitä enimmäkseen esitettiin.
Näytöksiä oli Broadway 1600:ssa.
Muistatko sen leffasalin? -Mahtava sali.
Todella likainen. -Pääsin AIP:n listalle.
Joten pääsin katsomaan elokuvia. Aloin kirjoittaa niistä.
Niistä oli hauskempi kirjoittaa.
Minua ei kiinnostanut ryhtyä kriitikoksi.
Halusin löytää jotain hauskaa kirjoitettavaa.
Sitä ne olivat. -Uskomattomia.
Sinäkin teit sellaisen elokuvan.
Vapauden verinen laulu. -Arvostelin sen. Näitkö sitä?
Kun hiljattain sain selville,
että leffa oli sinun, muistin arvostelleeni sen.
En tajunnut, että se oli sinun.
Niin?
Kertoisitko Interviewiin kirjoittamisesta ja Andy Warholista?
En tiedä, mitä sanoa. Siitä on pitkä aika.
Olin nuori, kun aloitin Interviewissä. 20-vuotias.
Kirjoitin lehteen jotain 11 vuotta. Melko pitkään.
En tullut toimeen Andyn kanssa.
Andy ei pitänyt minusta.
Hän on pärjännyt paremmin kuoltuaan.
Mistäkö tiedän? Myin kaikki Warholini kaksi viikkoa ennen kuolemaa.
Myin ne maksaakseni asuntoni kunnossapidon.
En siis tee huonoja päätöksiä vain kiinteistöjen kanssa.
Suoraan sanottuna siksi Andy varmaan kuolikin.
Hän varmaankin ajatteli: "No niin!"
Kun hän kuoli, hinnat nousivat.
Mikään ei kuvaa New Yorkin muutosta enempää kuin se,
että ennen läpi yön ja aina avoinna ollut iso lehtikioski Columbus Circlessä -
on pyörävuokraamo nykyään.
New Yorkin ilme on muuttunut täysin.
Ennen New York kylpi sanomalehdissä.
Niitä oli katuojissa ja roskiksissa.
Muistatko Times Squaren kioskin, jossa oli kaikki lehdet?
Koko kaupunki rypi lehdissä, kun ne heitettiin pois.
Tuhottomasti lehtiä joka päivä.
Katuojissa. Roskakorit olivat niitä täynnä.
Metroistuimilla oli lehtiä. Niitä oli lattialla.
Nykyisin vain harva lukee lehtiä metroissa.
Ennen se oli... kaikki kaikessa.
Ihmisten näkee lukevan kirjoja metrossa.
Ei miljoonittain, mutta jotkut lukevat.
He ovat enimmäkseen nuoria.
Jotain kaksikymppisiä.
Kysyin kustantajaltani, jolla on sen ikäisiä lapsia,
lukevatko hänen lapsensa kirjoja Kindlessa vai mikä olikaan.
Hän sanoi, ettei. Hänen lapsensa lukivat kirjoja.
Hänen mukaansa sitä toista Kindlen tapaista juttua lukevat -
ovat enimmäkseen 40- ja 50-vuotiaita.
En siis aina osaa sanoa... Yritän aina katsoa, mitä kirjoja luetaan.
Se on minulle tärkeää. Mitä luetaan?
Jopa silloin, kun ihmettelen, kuka kumma lukisi moista kirjaa,
se on sentään kirja.
Anna mennä.
Ostetaanko täältä kirjoja?
Kioskistako? Ei.
Tuskinpa. Onko reilua tuoda kirjoja Times Squarelle?
Se ei ole reilua kirjoja kohtaan. -Niin.
Niillä ei ole sananvaltaa.
Se on vahingollista.
Jos et myy kirjoja, miksi olet täällä?
Myytkö t-paitoja?
Myymme paljon laukkuja. Myymme kirjojakin. -Niin.
Tämä on hyvä kirja. Ostan tätä aina lapsille.
Erinomainen kirja.
Toivottakaa tervetulleeksi Fran Lebowitz!
Oliko ensin Metropolitan Life vai Social Studies?
Metropolitan Life.
Valtavan viihdyttäviä esseekokoelmia molemmat.
Kuinka monesti ne on julkaistu uudelleen jossain muodossa?
Eri formaateissa ehkä neljä tai viisi kertaa.
Teit lastenkirjan. Esikoisesi. -Juuri niin.
Aiotko enää kirjoittaa mitään uutta?
Tämä on uutta. -Pandakirjahan on lapsille.
Kirjoitan romaania. -Kirjoitit kuusi vuotta sitten.
Kun puhuimme silloin...
Minun piti kirjoittaa sitä, mutta pidin kymmenvuotisen mökötystauon.
Kymmenvuotisen mökötystauon?
Saitko kaiken tehtyä, kuten suunnittelit?
Mökötys saa pian riittää.
Kärsitkö... -Kyllä.
Selvä.
New Yorkin kirjaston jääkaappimagneetissa siteerataan sinua.
Puolikas sitaatti.
"Ajattele ennen kuin puhut. Lue ennen kuin ajattelet." Miten se jatkuu?
Mikäli muistan oikein, koska se on vanha lainaus...
Kirjoitin sen Newsweekiin vuonna 1978.
Vuonna 1978 Newsweek oli muuten tärkeä julkaisu.
Takasivulla oli juttusarja My Turn,
jonka kirjoittajaksi pyydettiin eri henkilöitä.
Ensimmäisen kirjani jälkeen 1978 sain kutsun.
Vanhempani eivät olleet uskoa sitä. Ai minä vai?
Vanhemmille tuli Newsweek. Juutalaiset eivät tilanneet Timea,
koska sen omisti Henry Luce, tunnettu antisemiitti.
Life heille tuli, koska jotenkin he eivät tienneet kytköstä.
Ja Newsweek tuli.
Kerroin päässeeni siihen juttusarjaan.
"Mitä tarkoitat? Sinäkö?"
Heistä se oli käsittämätöntä.
Kirjoitin jutun teineistä.
Se oli ikään kuin ohjeistus nuorille.
Eri asioita, joita heidän pitäisi tehdä.
Uskoakseni alkuperäinen lainaus oli:
"Ajattele ennen kuin puhut. Lue ennen kuin ajattelet.
Niin saat jotain ajateltavaa, jota et keksinyt itse.
Viisas teko missä iässä tahansa, mutta varsinkin 17-vuotiaana,
kun on suurempi vaara tehdä ärsyttäviä johtopäätöksiä."
TONI MORRISONIN MUISTOA KUNNIOITTAEN
Tämän paikan, The Players Clubin,
osti Edwin Booth, joka oli näyttelijä.
Hän perusti The Players -kerhon.
Kuoltuaan hän jätti rakennuksen kerholle.
Mutta hänen veljensä -
oli John Wilkes Booth.
Hänen veljensä tappoi Abraham Lincolnin.
Yläkerrassa on kirje, ei alkuperäinen vaan kopio siitä,
jonka hän kirjoitti sanomalehteen.
Se on osoitettu "maanmiehilleni" -
anteeksipyynnöksi veljen puolesta.
Kirjettä lukiessani mietin,
miten moni tuttuni valittaa sisaruksistaan.
Melkein kaikki sisarukset valittavat toisistaan.
Mutta kirjettä lukiessani ajattelin,
että sama se, millainen sisarus oli,
oli se sitten veli, joka ei ikinä maksanut velkojaan,
tai juoruileva sisko,
he voivat silti lohduttautua,
että ainakaan veli ei tappanut Abraham Lincolnia.
Varmasti Edwin Boothkin kuunteli ystäviensä valittavan sisaruksistaan -
Lincolnin murhaan asti.
Jos joku sen jälkeen alkoi valittaa lainailevasta veljestään,
hänet hiljennettiin: "Boothin veli tappoi Lincolnin. Ei puhuta tästä nyt."
Jonkun ongelmat ovat aina suurempia.
Oliko se tässä? Selvä.
Anna mennä. Jatka kuvaamista.
No niin. Jatka vain.
Vasemmalle.
Siinä on toinen silta.
No niin. Teit sen.
Entä se tyyppi, joka suunnitteli moottoritietä Manhattanin läpi?
Robert Moses. Hän rakensi tämän. Tämä oli hänen ideansa.
Robert Mosesin olisi pitänyt pysyä malleissa.
Tietämättään Robert Moses oli parhaimmillaan miniatyristina.
En nähnyt tätä maailmannäyttelyssä.
Maailmannäyttely oli niin täynnä uskomattomia vetonauloja,
ettei kenelläkään olisi ollut aikaa tällaiseen.
En voi uskoa, että tämä on yhä täällä.
Selvä, no niin.
Tekstitys: Tiina Valjanen