EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Uansett hvem du er, har du bare ditt liv.
Men i bøker har du en umulion med liv og ting.
For meg er det å være rik. Kanskje det er derfor jeg aldri brydde meg om penger.
For så fort du kan lese, så er du usedvanlig rik.
Så rik at om du leser hele tiden,
har du ikke tid til å tenke på penger, mens lesing er gigantisk.
Tror du det fins en kvelende politisk korrekthet?
Hun vil vite om jeg mener det fins en kvelende politisk korrekthet.
Mitt svar er at jeg puster helt fint.
Hvor skal jeg sitte?
Vi går bord for bord nå. Du får velge et bord.
Se hvilket som passer deg best.
-Flytt det hit. Hvordan er det? -Greit.
Maten er fæl, da.
Å lese er en smak. Det er det jeg tror om lesing.
Det er en smak.
Om du vokser opp i et miljø der bøker er tilgjengelige,
for du har dem hjemme eller du går på biblioteket,
eller du har et bibliotek på skolen…
Enkelte elsker å lese, og andre gjør kanskje ikke det.
Det er ganske enkelt en smak.
Med én gang jeg lærte å lese, var det helt utrolig for meg.
Verden ble…
Og jeg var glad før det. Jeg hadde en fin barndom.
Men å lese var som… Min verden ble en milliard ganger større.
Det var poenget med å lese før. Nå er det ikke det.
Nå sier folk: "Det fins ingen bøker om folk som meg.
Jeg ser ikke meg selv i boka." Og jeg tenker…
"Så du deg selv i denne boka?" Jeg tenker alltid nei.
En bok skal ikke være et speil. Det skal være en dør!
Jeg tenkte aldri over at jeg ville se meg selv i en bok.
Jeg tenkte ikke engang tanken.
Selv som barn tenkte jeg det aldri. Med én gang jeg lærte å lese, elsket jeg det.
Det var en fantasifigur som het "den alminnelige leser".
-Jeg vet ikke hva som skjedde. -Det er nå "den alminnelige forfatter".
Er du ikke enig?
Folk var mer åpne for bøker før.
Tror du det er sant? På ordentlig.
Jeg tror ikke de hadde noe imot det,
og så så de etter en alternativ…
…verden eller univers eller fantasimiljø.
Men du har sagt det før, og det er vel mer sant enn jeg trodde.
Mange lesere ser etter en kopi av livet sitt.
Ja, seg selv.
Jeg tror leseren er…
Jeg er leseren av bøkene jeg skriver.
Ja, men det er ikke de andre leserne. Det er det jeg prøver å si.
Dine andre lesere er ikke deg.
Jo, det er de.
Du sier "vi". Du sa det en gang. "Fran, når du skriver, så sier du 'du'."
Jeg ga deg noe jeg skrev. Du kom med et forslag.
"Du skriver 'du' her, men ikke si 'du'.
Du burde si 'vi'." Og jeg sa: "Hvorfor?" Du sa: "Fordi det inviterer leseren."
Jeg sa: "Men jeg vil ikke invitere leseren."
Jeg sa: "Jeg mener 'du'. Jeg er ikke en vertinne!
Jeg er ikke en vertinne, jeg er en aktor."
Og du er en vertinne. Du vil invitere dem.
-Ja. -Ja.
Jeg prøver hardt. Ikke sant? Kom her.
Jeg kjøpte nylig en stenografiordbok.
Om jeg ser en viss type bok, så kjøper jeg den.
Og jeg har dusinvis av ordbøker. Jeg hadde aldri sett en stenografiordbok.
Jeg kjøpte den ikke fordi jeg kan stenografi, men fordi jeg ikke har en.
Når du er her, og det stemmer på Strand også,
der de kjøper gamle bøker og pakker dem opp…
Jeg har vært i begge butikker, her og Strand,
der jeg spør hvor mye boka koster.
"Hvor fant du den?" "Jeg krabbet under det bordet."
"Du skal ikke være der bak."
Men da jeg fant stenografiordboka og kom til kassa,
sa kvinnen: "Jeg tenkte du ville kjøpe den."
Det er annerledes å være på bokhandel enn det er å bestille en bok.
Jeg har ikke PC, men jeg spør venner: "Kan du bestille den på Amazon?"
Men jeg må kjenne boka, som ikke er det samme.
Du går rundt i bokhandelen og tenker: "Hva er det? Og det?"
Du finner ting.
Jeg husker det var masse bruktbokhandler i 4th Avenue.
De varte like lenge som de selgerne varte, for de solgte deg aldri en bok.
Støvete menn som leste støvete bøker.
De satt der. Du gikk inn. De så irritert på deg.
Du tok opp en bok. "Hvor mye?"
Nå har vi bare Strand i 4th Avenue. Det er ikke flere igjen.
Dette bygget, det gjør motstand.
De tilbød eierne av bygget,
som eier bokhandelen, enormt mye penger.
Millioner av dollar.
Du tjener ikke det på å selge bøker, ikke engang om du begynte i 1925.
De nektet å selge.
Å eie en bokhandel var aldri en vei til rikdom.
Folk eide bokhandler fordi de elsket bøker.
Hver bokhandel hadde en egen følelse.
Det var bokhandler du måtte vite om. Ikke fordi de var ulovlige,
men fordi de var i femte etasje.
Noen ville si: "I femte etasje i det bygget i 12th Street
er det en kommunistbokhandel."
Det var aldri en lukrativ bransje, og jeg var aldri kommunist,
men jeg tenkte: "Virkelig? Jeg vil se de bøkene."
Jeg kjøpte noen, for jeg hadde ingen kommunistbøker.
Så leste jeg dem. Kommunisme funket ikke fordi de ikke har noen gode forfattere.
INFORMASJON ER LYS. INFORMASJON I SEG SELV, OM HVA SOM HELST, ER LYS.
BØKER ER VERDENS DYREBARE RIKDOM
OG EN PASSENDE ARV FOR GENERASJONER OG NASJONER.
UNIVERSET ER SKAPT AV HISTORIER, IKKE AV ATOMER.
Folk må fortsatt ha bøker. Du kan ikke gi bort bøker mer.
Jeg gikk gjennom bøkene mine hvert år, de jeg ikke ville ha. Alle kunne ta dem.
Alle skoler, alle skolebiblioteker.
Nå vil ingen ha dem fordi de tar plass.
Jeg er 100 % ikke i stand til å kaste en bok.
Jeg kan ikke det. For meg er det som å kaste et menneske.
Det er mange flere mennesker jeg heller skulle kastet.
En bok er det nærmeste et menneske for meg.
Jeg kan ikke kaste dem.
Jeg har sett bøker i søpla, og det er helt grusomt.
Selv om den er skrevet av en kritiker som skrev fæle ting om deg.
Selv om det er søppel som aldri burde vært en bok,
som jeg også forstår, de hoper seg opp.
Om noen kommer på besøk, kikker de, og jeg sier…
Det er visse bokhauger. "Her, ta dem. Hva som helst, vær så snill."
"Den ser interessant ut." "Nei, men ta den."
Leser du mange nye, unge forfattere? Leser du mye?
Ja, jeg leser mye. Det er det jeg gjør mest.
Jeg er en bokorm.
Hvordan leser du bøkene du har,
selv om du fokuserer på de gode, når det er mer enn du kan lese?
Jeg har alltid, selv om det blir verre,
mange eldre venner som sier: "Hva? Har du ikke lest denne?"
Så leser jeg den.
Jeg gikk også rundt i bokhandler, men det er færre og færre av dem.
Jeg tenker mye på det, og om noen anbefaler en bok
og jeg tror den er bra, så kjøper jeg den.
Om noen anbefaler en bok og jeg ikke liker boka,
så klandrer jeg den som anbefalte den.
Jeg ringte og kjeftet på noen en gang
som ga et sitat til en bok jeg kjøpte fordi han ga dem et sitat.
Jeg hadde aldri hørt om boka.
Jeg så et sitat fra en fantastisk forfatter. Jeg kjøpte boka.
Jeg leste den. Den var grusom.
Jeg ringte ham. Jeg sa: "Hva er det med deg? Jeg leste den nå."
Han sier: "Jeg kjenner fyren."
Jeg sa: "Neste gang du gjør det, før du gjør noe sånt, ring meg.
Si: 'Fran, du skal se sitatet mitt i en bok, men den er ikke bra.'"
Det fins bøker, spesielt varmt anbefalte bøker,
og alle sier om den: "Fyren er et geni."
Jeg kjøper boka, gir etter for presset.
Folk sier: "Hva syntes du? Var den ikke bra?"
Så sier jeg: "Jeg leste en del av den."
"Hva? Hatet du den?"
Jeg sa: "Nei. Verre. Jeg glemte at jeg leste den."
Det er det verste.
"Jeg glemte at jeg leste den" er verre enn "jeg lukket den i sinne".
Jeg la den bare til siden.
Telefonen ringte, eller jeg måtte spise,
og så glemte jeg at jeg leste den.
-Er dette slektsforskningsavdelingen? -Ja.
Når pleide familien din å komme hit?
Italienere til Amerika.
1910. 1909.
Jeg mistet plassen. De hadde flere…
-Det er nordmenn her. Hvem bryr seg? -Hvem bryr seg?
Folk som er yngre enn 40, de har ingen eiendeler.
De har ingen bøker eller plater.
De har det på maskinen. Alt er i maskinen.
Niks. Hvor så jeg dette?
Mayflower Families, 12 bind.
Jeg trodde det var en liten båt.
-Veldig liten. -Med et par WASP-er om bord.
Derfor ble ikke familien min med.
De tenkte: "For trangt!
Vi venter i noen hundre år og tar båten rett til New York."
Her. Jeg vet ikke…
-Her. -Fant du italienerne?
Ja. Italienere til Amerika.
-Hvor er du? -1893, 1895.
-Vet du hvilke år de kom? -1910, vil jeg si.
1903, 1904, 1905.
Jeg er redd dere kom for nylig. De har ikke skrevet det ned ennå.
Ferdig. Jeg elsker bordspill, sir.
Jeg trodde dere så etter plager og smittsomme sykdommer her.
Dessverre har det blitt vitenskapelig bevist
at mangel på intelligens er genetisk arvet,
og derfor smittsomt, på et vis.
Vi prøver å forhindre at mindre intelligente folk blander seg med oss.
For en moderne visjon.
-Du vet filmen Den nye verden? -Ja.
Den var veldig bra,
for det var flere ting om innvandrere jeg ikke visste.
Jeg visste ikke hvor vanskelig det var å få innreisetillatelse på Ellis Island.
Men jeg visste at da min oldefar kom hit fra Russland,
så ble han holdt igjen fordi han hadde øyekatarr.
Han fikk det på den flotte båten, selvsagt. Ikke Mayflower.
Det behandles med antibiotika, men det var ingen antibiotika da.
De sa til ham: "Du må i karantene."
De visste det var smittsomt.
"Om det blir borte snart, greit. Hvis ikke, må du tilbake."
Ja.
Heldigvis gikk det bra, og de slapp ham inn.
Folk ble sendt hjem, og livet deres ble endret.
-Pga. ting som øyekatarr. -Ja.
Se ned.
Se opp.
Ned.
Opp.
Det var innvandrerbølger som gikk gjennom Lower East Side.
Det var ikke bare jødene. Det var italienere og mange andre.
Men nå, i Lower East Side, har vi Tenement Museum.
"Leiegård-museet"! Hva har de der?
Tuberkuloseepidemi?
Hva putter du der? Ikke sant?
Leiegård-museet. Lengtet folk etter det? Tror ikke det.
Man hadde badekar på kjøkkenet før. Kom igjen.
For meg er det…
Det virker absurd, helt ærlig. Jeg skal ikke hindre folk i å dra dit, altså.
Er det ikke bra at unge folk, som ikke vet om leiegårdene, går dit?
Måten innvandrere, besteforeldre, foreldre, vokste opp.
Det er mange gode romaner og bøker om disse tidene skrevet av folk
der du fikk et mye rikere bilde av det, selv om det ikke fantes bilder.
Leiegård-museet er bra fordi de kan se på det.
Å se på noe gjør at folk føler seg lettere til sinns
enn når de leser noe.
Men et "leiegård-museum" er ikke en leiegård.
Er det noen du ikke vil lese?
Det ble oppdaget at Henry Roth hadde sex med sin søster,
og det var fryktelig.
Men jeg leste ham fortsatt.
Du kan ikke lese noen på samme måte.
Men Henry Roth var ikke en rolig hyrdepoesiforfatter før det.
Når jeg leser noen, selv de som skriver skjønnlitteratur,
vet jeg at det ikke bare dukker opp av intet.
Henry Roth var ikke bare en jovial fyr.
Jeg tenkte ikke det før. Men han er en god forfatter.
Jeg vil ikke slutte å lese ham.
Om han levde, ville jeg kanskje ikke pratet med ham.
Men han er død,
og du burde fortsatt lese ham.
James Levine er en flott artist. En svært flott artist.
Jeg sier ikke at jeg ikke tror på beskyldningene.
Si de er 100 % sanne…
Han jobbet som dirigent på Metropolitan Opera.
Ja, de må gi ham sparken. Jeg forstår det.
Men de må ikke ta opptakene ut av… Hvorfor?
Det forstår jeg ikke.
Var tanken at han tjener penger på det?
De er fortsatt fine. Han er en flott artist.
Å sparke folk fra jobben der de…
Det burde gjøres om folk gjør grusomme ting.
Spesielt ting som han ble anklagd for å gjøre.
Men å ikke lese bøkene til folk eller høre på musikken deres…
Det virker poengløst for meg.
Folk sier: "Nå kan du ikke høre på det uten å tenke på det."
Jeg tenker: "Du kan ikke det, men jeg kan."
Da jeg var ung, kanskje sju eller åtte, kjøpte mamma denne til meg.
Denne boka, som heter Six Little Cooks.
Jeg kunne ikke tro at det var noe jeg skulle eie.
Jeg er fortsatt helt forbløffet.
Som du ser er den veldig fin. Veldig vakker.
Men den ble også gitt ut i 1900.
Jeg kunne ikke tro at jeg eide noe som så så viktig ut.
Den så viktig ut fordi den så ut som den burde vært på museum eller bibliotek.
Jeg elsker denne boka, og om noe skjer med den, så blir jeg helt knust.
Boka er i enestående tilstand til å være eid av en sjuåring.
Så forsiktig har jeg alltid vært med bøker.
Jeg husker en gang jeg var på samme alder
at jeg leste en Nancy Drew-bok og mistet den.
Jeg plukket den opp og kysset den.
Moren min sa: "Hva gjør du?"
Jeg sa: "Om du mister en bok, må du kysse den."
Hun sa: "Hvem sa det?"
De sa det i synagogen.
Om du mister bedeboka, hva enn den heter, må du kysse den.
Mamma sa: "Ja, men ikke hver eneste bok."
Noe av det første du skrev, var en spalte for Interview.
Etter at du gjorde det en stund…
I Cover the Waterfront var navnet…
Nei, den første spalten het The Best of the Worst,
som var filmanmeldelser.
Men jeg anmeldte bare ikke engang B-filmer,
som stort sett ble lagd av American International Pictures,
som spesialiserte seg på den typen filmer, som jeg elsket.
De viste dem i New York til distributører.
Jeg så dem. Jeg skrev spalten i et par år.
Så begynte jeg med I Cover the Waterfront, som var mer dekkende.
Jeg skrev om alt, ikke bare filmer.
-Men jeg sa jeg hadde den boka. -Hvilken?
Alt du skrev i Interview på 70-tallet.
-Filmanmeldelsene mine er i den. -Det stemmer.
-The Best of the Worst. -Ja.
-Alle de AIP-filmene, husker du? -Ja.
De viste dem aldri i New York. Kanskje i 42nd Street.
De viste dem i New York for folk som eide drive-in-kinoer.
Det var der de ble spilt, for det meste.
De hadde visninger, som i Broadway 1600.
-Husker du det visningsrommet? -Nydelig.
-Så skittent. -Jeg kom på AIP-listen.
Jeg så de filmene. Jeg begynte med å skrive om dem.
For de var mer gøy å skrive om. Jeg ville ikke være kritiker.
Jeg ville finne noe morsomt å skrive om.
-Det var morsomt. -Det var utrolig.
Du lagde en sånn film.
-Boxcar Bertha. -Som jeg anmeldte.
-Så du det? -Nei.
Jeg husker det, for da jeg nylig fant ut
at du lagde Boxcar Bertha, sa jeg: "Jeg anmeldte den."
Men jeg ante ikke at den var din.
Ja?
Kan du fortelle om det å skrive for Interview og om Andy Warhol?
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Det var lenge siden.
Jeg var veldig ung da jeg begynte å skrive for Interview. Jeg var 20.
Jeg skrev for Interview i 11 år, tror jeg. Ganske lenge.
Jeg kom aldri overens med Andy.
Ei heller Andy med meg.
Han har hatt mye mer suksess siden han døde.
Hvordan vet jeg det? Jeg solgte alle mine Warhol-verk to uker før han døde.
Jeg solgte dem for å betale for vedlikehold av leiligheten min.
Jeg tar ikke bare dårlige valg angående bolig.
Jeg tror det er derfor Andy døde.
Jeg tror han tenkte:
"Ja vel!"
I det sekundet han døde, økte prisene.
Det er ingenting som er mer karakteristisk for endringen i New York
enn det faktum at det som før var en døgnåpen,
stor aviskiosk ved Columbus Circle, har nå blitt sykkelutleie.
New York ser helt annerledes ut nå.
New York var heldekket i avispapir.
Det var i rennesteinen. Det var i søpla.
Husker du stedet i Times Square med alle avisene?
Hele byen var dekket i aviser fordi folk kastet dem.
En milliard aviser. Hver dag kastet folk dem.
Så de var i rennesteinen. Alle søppeldunkene var fulle.
Alle setene på banen hadde aviser. De lå på gulvet.
Og du ser sjelden folk som leser avisen på banen lenger.
Og det var… Det var alt.
Du ser folk som leser faktiske bøker på banen.
Ikke en million folk, men du ser folk gjøre det,
og de er stort sett unge.
De er stort sett i 20-årene.
Jeg spurte redaktøren min, som har barn på den alderen:
"Leser barna dine bøker på Kindle eller hva det heter?"
Han sier: "Nei. De leser bøker. Folk som leser…"
Det er noe annet enn Kindle.
Han sa at de er i 40- og 50-årene.
Jeg vet ikke alltid… Jeg prøver å se hva slags bøker folk leser.
Det er ekstremt viktig for meg.
Hva leser du?
Men selv når jeg ser på boka og tenker: "Hvem hadde lest den boka?"
Bra. Det er en bok.
Kos deg, les den.
Hei. Kjøper folk bøker her?
I denne kiosken? Nei.
Nei. Sikkert ikke. Er det greit å ta med en bok inn på Times Square?
-Det er ikke greit for bøkene. -Ja.
-De har ikke noe de skulle ha sagt. -Det er krenkende.
Om du ikke selger bøker her, hvorfor er du her da?
Selger du T-skjorter?
-Vi selger masse vesker. Vi selger bøker. -Ja.
Dette er en flott bok. Jeg kjøper den ofte til barn.
En veldig god bok.
Damer og herrer, ta vel imot Fran Lebowitz!
Hva kom først av Metropolitan Life og Social Studies?
-Metropolitan Life. -Og så Social Studies.
En vilt underholdende samling med morsomme essayer.
De har blitt gitt ut igjen i en eller annen form hvor mange ganger?
I forskjellige formater, kanskje fire-fem ganger hver.
Nå har du en barnebok. Det er første gang for deg.
Skal du skrive noe nytt?
-Dette er nytt. -Pandaboka? Men den er for barn.
-Jeg skriver en roman. -For seks år siden.
-Da vi pratet for seks år… -Nei.
Jeg skulle skrive en roman, men jeg tok meg ti år fri for å sutre.
-Ti år fri for å sutre? -Ja.
-Fikk du gjort noe der? -Jeg er nesten ferdig med å sutre.
-Lider du av… -Ja.
Ok.
New Yorks offentlige bibliotek har en kjøleskapsmagnet med ditt sitat på.
-Et halvt sitat. -Et halvt sitat.
"Tenk før du snakker. Les før du tenker." Hva er resten?
Resten, om jeg husker det, for det er lenge siden…
Det er noe jeg skrev for Newsweek i 1978.
Newsweek i 1978 var en veldig viktig trykksak, forresten.
De hadde en spalte på baksiden som het "My Turn",
der de inviterte forskjellige folk til å skrive den.
Etter min første bok i 1978 ble jeg invitert.
Foreldrene mine kunne ikke tro det. "Spurte de deg?"
De abonnerte på Newsweek fordi mange jøder ikke leste Time,
for Time var eid av Henry Luce, en kjent antisemitt.
De abonnerte på Life, for de visste ikke at han eide det også.
Men de fikk Newsweek.
Newsweek hadde denne spalten. Jeg skrev den.
"Hva mener du? Du?"
Det var helt ubegripelig for dem.
Jeg skrev om tenåringer.
Nye retningslinjer for tenåringer.
Forskjellige ting de burde gjøre.
Jeg tror det originale sitatet var…
"Tenk før du snakker. Les før du tenker.
Det vil gi deg tid til å tenke på det som du ikke fant på selv.
Veldig vist i alle aldre, men spesielt når du er 17,
når du er i størst fare for å trekke irriterende konklusjoner."
TIL MINNE OM TONI MORRISON
Stedet vi er på nå, Players Club,
ble kjøpt av Edwin Booth, som var skuespiller.
Han stiftet Players Club.
Da han døde, etterlot han bygget til Players Club.
Men broren hans var John Wilkes Booth.
Broren hans drepte Abraham Lincoln.
Det er et brev oppe…
Ikke det faktiske brevet, men en kopi, som han sendte til en avis.
Det er adressert til "mine medborgere", der han ber om unnskyldning for sin bror.
Jeg leste brevet og tenkte:
"Jeg kjenner mange som klager på sine søsken."
Nesten alle som har søsken, klager på dem.
Men da jeg leste brevet, tenkte jeg:
"Uansett hva slags søsken du har…"
Du kan si til deg selv: "Ja, broren min betaler meg aldri tilbake",
eller "søsteren min sladrer", eller…
Men du kan alltid si til deg selv:
"I det minste drepte ikke broren min Abraham Lincoln."
Edwin Booth hørte nok også på sine venner klage på sine søsken,
helt til broren drepte Lincoln. Etter det, om folk sa: "Broren min lånte…"
Folk sa: "Hysj. Broren hans drepte Lincoln.
La oss ikke ta det opp."
Det fins alltid folk som har verre problemer enn deg.
-Greit. -Er vi ferdig?
Akkurat.
Vær så god. Fortsett å filme.
Der, ja. Fortsett.
Til venstre for henne.
Ja. Det er enda en bro.
Ok. Klarte det.
Og hva med han der som skulle bygge en motorvei gjennom Manhattan?
Robert Moses, som bygde denne modellen. Det var hans idé.
-Hele greia… -Han burde holdt seg til modellbygging.
Robert Moses var nok best som en miniatyrbygger.
Jeg dro på verdensutstillingen, men så ikke denne.
Verdensutstillingen var full av utrolige attraksjoner.
Hvem hadde hatt tid til å se den eller visst om den?
Jeg kan ikke tro at den fortsatt er her.
Ok. Ja.
Tekst: Ekaterina Pliassova