PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Ať jste, kdo jste, máte jen svůj život.
Ale v knihách máte milion životů. Máte milion věcí.
Pro mě je to způsob, jak být nesmírně bohatá.
Možná proto mi na penězích nezáleželo.
Protože jak se naučíte číst, jste neuvěřitelně bohatí.
Chci říct, tak bohatí, že když čtete pořád,
nemáte čas myslet na peníze, které jsou detail,
zatímco čtení je obrovské.
Myslíš, že je tu politická korektnost přidušená?
Chce vědět, jestli si myslím, že je tu politická korektnost přidušená.
A moje odpověď je, že mně se dýchá dobře..
Kam si mám sednout?
Půjdeme od stolu ke stolu. Vyberete si stůl.
Uvidíte, který vám sedí.
- Přesuňte to sem. Co vy na to? - Může být.
Ale jídlo je hrozné.
KNIHOVNICKÉ SLUŽBY
Čtení je chuť. Tomu o čtení věřím.
Je to jen chuť.
Když vyrostete v prostředí, kde jsou k dispozici knihy,
protože je máte doma, nebo vás někdo bere do knihovny,
nebo máte knihovnu ve škole nebo tak něco,
někteří lidé možná čtení milují, někteří se to naučí a někteří ne.
Je to jen o vkusu.
Když jsem se naučila číst, bylo to pro mě neuvěřitelné.
Svět se stal…
A to jsem byl předtím šťastná. Měla jsem šťastné dětství.
Ale čtení bylo… Můj svět se stal miliardkrát větším.
To bývalo smyslem čtení. Teď už není.
Teď lidi vždycky říkají: „O lidech, jako jsem já, se knihy nepíšou.
Nevidím se v té knize.“ Vždycky si říkám…
„Viděla jsem se v té knize?“ A pokaždé si řeknu: „Ne“.
Kniha nemá být zrcadlem. Má být bránou!
Cítím. Nikdy mě nenapadlo, že bych se viděla v knize.
Ani mě to nenapadlo.
Ani jako dítě mě to nenapadlo.
Když jsem se naučila číst, ráda jsem četla.
Byla tu imaginární postava, které se říkalo „běžný čtenář“.
TONI MORRISONOVÁ
- Nevím, co se stalo. - Nahradil ho běžný spisovatel.
Nemyslíte?
Myslím, že lidé byli ke knihám otevřenější.
Myslíte, že je to pravda? Skutečně.
Jo, myslím, že jim to nevadilo,
a možná hledali alternativní
svět, vesmír, nebo představivost.
Ale to už jste říkala předtím a myslím, že to je víc pravda, než jsem myslela.
Mnoho čtenářů opravdu hledá nějakou repliku svého života.
Ano, sami sebe.
Myslím, že čtenář je v jistém smyslu…
Jsem čtenář knih, co píšu.
To ano, ale ostatní čtenáři nejsou. To se vám snažím říct.
Vaši čtenáři nejsou vy.
Ano, jsou.
Říkáte „my“. To jste mi jednou řekla. „Fran, když píšete, píšete ,vy‘“.
Dala jsem vám něco, co jsem napsala. A řekla jste:
„Píšete ,vy‘, ale nemělo by tam být ,vy‘.
Mělo by tam být ,my‘“. A já na to: „Proč?“
A vy: „Protože to čtenáře víc zve.“
A já na to: „Ale já čtenáře zvát nechci.“
Povídám: „Myslím ,vy‘.“
„Nejsem hosteska!“
Povídám: „Nejsem hosteska. Jsem žalobce.“
A vy jste hostitelka. Chcete je zvát.
- Ano. - Ano.
Opravdu se snažím. No tak! Chápete? No tak.
Nedávno jsem si koupila slovník těsnopisu.
Když vidím jistou knihu, tak si ji koupím, pokud mohu.
A slovníky. Mám desítky slovníků.
Nikdy jsem neviděla slovník těsnopisu.
Tak jsem si ho koupila ne proto, že umím těsnopis, ale protože ho nemám.
Někdy jste tady a to platí i ve Strand,
kde vykupují staré knihy a vybalují je…
Byl jsem v obou obchodech, tady i ve Strand,
kde když se zeptám, kolik to stojí, řeknou mi:
„Kde jste to našla? Nejste…“ „Lezla jsem pod tímhle stolem.“
„Tam vzadu nemáte co dělat.“
Ale když jsem našla slovník těsnopisu a přinesla ho dopředu,
ta žena mi řekla: „Tušila jsem, že ho koupíte.“
Být v knihkupectví je jiné, než si objednat knihu.
Nemám počítač , ale zeptám se kamaráda:
„Objednáš mi to na Amazon?“
Ale musím vědět, jakou knihu, což není to samé.
V knihkupectví si říkáte: „Co je tohle? A co tamto?“
Víte, nacházíte věci.
Pamatuju si všechny ty antikvariáty na Čtvrté Avenue.
A vydržely nejspíš tak dlouho, jako ti majitelé,
protože nikdy neprodali knihu. Neprodali by vám knihu.
Víte, ti zaprášení hoši, co čtou zaprášené knihy.
Oni si tam sedí. Vy přijdete. Otráveně by se na vás podívali. Víte?
A vy vezmete knihu a zeptáte se: „Kolik to stojí?“
Teď je tu jen Strand na čtvrté Avenue. Nic jiného nezbylo.
Tahle budova je z pohledu… Je to stavební blok.
Vím, že nabídli majitelům této budovy…
majitelům knihkupectví, nabídli jim spoustu peněz.
Miliony dolarů.
Prodejem knih miliony nevyděláte,
ani když je začnete prodávat v roce 1925.
A oni to odmítli prodat.
Vlastnit knihkupectví nebylo cestou k bohatství.
Takže lidé vlastnili knihkupectví, protože milovali knihy, víte?
A tak každé knihkupectví bylo jinak vnímané.
Byla knihkupectví, které jste museli znát.
Ne proto, že byly nelegální,
ale proto, že byly v pátém patře budovy.
Někdo by řekl: „V pátém patře budovy na 12. ulici
je komunistické knihkupectví.“
Jo, nikdy to nebyl moc lukrativní byznys
a já nikdy nebyla komunistka,
ale napadlo mě: „Vážně? Chci se tam jít podívat.“
A nakoupila jsem. Neměla komunistické knihy.
Říkala jsem si: „Nemám doma komunistické knihy.“
Pak jsem je četla.
Tohle je proč komunismus nefungoval. Žádní dobří autoři.
INFORMACE JE SVĚTLO. KAŽDÁ INFORMACE SAMA O SOBĚ JE SVĚTLO.
KNIHY JSOU DRAHOCENNÝM BOHATSTVÍM SVĚTA
A SPRÁVNÉ DĚDICTVÍ GENERACÍ A NÁRODŮ.
VESMÍR SE SKLÁDÁ Z PŘÍBĚHŮ, NE Z ATOMŮ.
Lidi musí mít knihy. Nemůžete…
Knihy nikdy nemůžete zase dát pryč.
Každý rok jsem procházela své knihy,
ty, co jsem nechtěla. Někdo si je vzal.
Buď škola, nebo knihovna ve škole.
Teď si je nikdo nevezme, protože jsou až ke stropu.
Jsem naprosto neschopná vyhodit knihu.
Nemůžu zahodit knihu. Pro mě je to jako zahodit člověka.
Mimochodem, je spousta lidí, které bych radši zahodila.
Pro mě je kniha pro člověku nejbližší věc,
a proto ji nemůžu zahodit.
Někdy jsem viděla knihu v koši, a to je příšerné.
I když je to příšerná kritika vás, nemůžu ji zahodit.
I kdyby to byla slátanina, která nikdy neměla být knihou,
což chápu, ale ty se hromadí.
A tak když ke mně někdo přijde, podívá se a já říkám…
Je tu jistá kupa knih. „Vezměte si je. Vezměte si, co chcete.“
„Tohle vypadá zajímavě.“ A já si říkám: „Není, ale berte.“
Čtete hodně nových mladých spisovatelů? Čtete hodně?
Ano. Čtu hodně. Ano. Většinu času čtu.
Jsem vlastně knihomol.
Jak přistupujete ke knihám, které čtete, i když víte,
že i když se soustředíte na ty dobré, je jich víc, než stihnete číst?
Já to věděla vždycky a bylo to čím dál těžší,
protože spousta starších přátel říká: „Cože? To jsi nečetla?“
Pak mi řeknou a já čtu.
Taky jsem procházela knihkupectví, ale je jich čím dál méně.
Je to něco, o čem pořád přemýšlím, a když mi někdo doporučí knihu
a já myslím, že to je dobré doporučení, knihu koupím.
Když mi někdo doporučí knihu
a mně se to nelíbí, nebo je to hrůza,
tak to tomu, kdo mi to doporučil, vyčítám.
Jednou jsem na někoho křičela, zavolala jsem a křičela na něj
za to, že napsal na knihu doporučení, a já si ji kvůli tomu koupila.
Byla jsem v obchodě. Neslyšela jsem o ní.
A vidím doporučení od fantastického spisovatele.
Koupila jsem si ji.
Přečetla jsem si ji. Byla to hrozná kniha.
Zavolala jsem mu a povídám: „Co to s tebou je? Já to četla.“
A on: „Já toho chlápka znám.“
A povídám: „Až to uděláš příště, zavolej mi, než to uděláš.“
Povíte: „Fran, uvidíš mé doporučení na knize, ale není to dobrá kniha.“
Existují knihy, obzvlášť velmi doporučované knihy,
u kterých všichni říkají: „Ten chlap je génius.“
A já si tu knihu koupím. Podlehnu nátlaku.
A lidi na to: „Co myslíš? Nebylo to skvělé? Četla jsi to?“
Pak mi to dojde. A povím: „Četla jsem kus.“
„Co? Nelíbilo se ti to?“
A já na to: „Ne. Je to horší. Zapomněla jsem, že to čtu.“
To je podle mě nejhorší.
„Zapomněla jsem, že to čtu,“ je pro mě horší, než „naštvalo mě to“.
Nenaštvalo mě to. Odložila jsem ji.
Zazvonil telefon, nebo byl čas jíst, nevím,
a v tu chvíli jsem zapomněla, že to čtu.
Tohle je oddělení genealogie?
Je to genealogie, ano.
Kdy sem vaše rodina přišla? Je tu pár knih.
Italians to America.
Asi 1910. 1909.
Teď nevím, kde to bylo. Měli spoustu…
- Jsou tu Norové. Koho to zajímá? - Koho to zajímá?
Lidi mladší čtyřiceti , určitě nemají nic.
Nemají nic. Žádné knihy, ani záznamy.
Mají to v téhle mašině. Všechno v ní je.
Ne. Kde jsem to viděla?
Mayflower Families, 12 svazků.
Představovala jsem si ji jako malou loď.
- Byla dost malá. - A na ní pár bílých protestantů z Anglie.
Ale tak proto se moje rodina nenalodila.
Říkali si: „Moc lidí!
Počkáme pár stovek let
a pojedeme v podpalubí na Ellis Island a pak do New Yorku.
Tady. Ani nevím, jak…
- Tady. - Našla jste Italy?
Jo. Italians to America.
- Kde jste? - Asi 1893, 1895.
- Víte, kdy přijeli? - Řekl bych tak 1910.
Vidím 1903, 1904, 1905.
Asi jste přijeli moc nedávno. Ještě o tom nenapsali.
Hotovo. Miluju stolní hry, pane.
Mohu se zeptat, myslela jsem, že tu hledáte nemoci a nakažlivé nemoci.
Bohužel, madam, bylo vědecky dokázané,
že nedostatek inteligence je geneticky dědičný,
a tedy i nakažlivý.
Snažíme se zabránit podprůměrným lidem, aby se míchali s našimi občany.
To je ale moderní vize.
- Znáte ten film, Nový Svět? - Jo.
Podle mě byl skvělý.
protože jsem o imigrantech spoustu věcí nevěděla.
Nevěděla jsem, jak přísný byl vstup na Ellis Island.
I když jsem věděla, že můj pradědeček,
když sem přijel z Ruska,
byl zadržen kvůli zánětu spojivek.
Dobře, což očividně chytil na lodi. Ne na Mayflower.
Nebyla… Léčí se to antibiotiky a tehdy žádná nebyla.
Takže mu v podstatě řekli: „Musíte zůstat v karanténě.
Věděli, že to je nakažlivé.
„Když to zmizí za tolik dní, dobře. Pokud ne, jedete zpátky.“
Jo.
Naštěstí byl v pořádku a pustili ho sem.
A lidi vraceli, jejich životy úplně jiné.
- Kvůli zánětu spojivek. - Jo.
Podívejte se dolů.
A nahoru.
Dolů.
A nahoru.
Lower East Side prošly různé vlny imigrantů.
Nebyli to jen Židé. Byli to, jak víte, Italové a mnoho dalších.
Ale teď je na Lower East Side takzvané muzeum nemovitostí.
Muzeum nemovitostí! Co je tam?
Třeba epidemie tuberkulózy? Víte?
Co tam asi mají? Víte, jak to myslím?
Muzeum nemovitostí. To po tom lidi touží? Nemyslím si.
Mívala jste v kuchyni vanu. Jo, no tak.
Pro mě to je…
Já nevím. Upřímně, je to absurdní.
Nesnažím se odradit lidi od toho, aby tam šli.
Není dobré, aby se tam šli podívat mladí, kteří o takových nemovitostech nic nevědí?
To, jak imigranti, mí prarodiče, mí rodiče, vyrůstali.
Je tolik dobrých románů a knih o té době, napsaných těmi lidmi,
díky kterým budete mít lepší obrázek, i když to je bez obrázků.
Muzeum nemovitostí je asi dobré, protože se na to dívají.
Koukání na něco přijde lidem očividně snazší,
než si něco přečíst.
Ale muzeum nemovitostí není nemovitost.
Je někdo, koho byste nečetla?
O Henrym Rothovi se zjistilo, že spal se svou sestrou,
a to bylo hrozné.
Ale i tak jsem ho četla.
Jistě, že ho nečtete stejně.
Ale Henry Roth nebyl předtím žádným klidným spisovatelem venkovské poezie.
Víte, když něco čtu, i fikci,
není to z ničeho nic, jak lidé myslí.
Takže jsem si neříkala: „Henry Roth, myslela jsem, že je milý.“
Nemyslela jsem si to. Ale myslím, že je skvělý spisovatel.
Nepřestala bych ho číst.
Kdyby byl naživu, možná bych s ním nemluvila.
Ale je mrtvý
a měli byste ho i tak číst.
A James Levine, skvělý umělec. Vynikající umělec,
neříkám, že těm obvinění nevěřím.
Řekněme, že jsou pravdivá…
Dobře, takže měl práci jako dirigent v Metropolitní opeře.
Ano, musí ho vyhodit. Chápu to.
Ale nemusí jeho nahrávky vyřadit… Proč?
Tohle prostě nechápu.
Říkali si: „On na tom něco vydělá?“
Pořád je skvělý. Je to úžasný umělec.
Vyhodit někoho z práce, kde…
To se musí, když někdo dělá hrozné věci.
Obzvlášť to, z čeho je obviněn on.
Ale nečíst jejich knihy nebo neposlouchat hudbu nebo…
To mi přijde zbytečné.
Lidé říkají: „Teď to nemůžeš poslouchat, aniž bys na to nemyslela.“
A já si říkám: „Ty ne, ale já jo.“
Když jsem byla malá, asi sedm nebo osm let,
moje matka mi koupila tohle.
Tato kniha se jmenuje Šest malých kuchařů.
Nemohla jsem uvěřit, že to budu vlastnit.
Pořád mě to děsí.
Protože, jak vidíte, je to moc hezké. Je to moc krásné.
Ale taky to vyšlo v roce 1900.
Nemohla jsem uvěřit, že vlastním něco, co vypadá tak důležitě.
Podle mě to vypadalo důležitě,
protože to vypadalo jako něco, co patří do muzea nebo knihovny.
Takže tu knihu miluju
a kdyby se jí něco stalo, byla bych naprosto zničená.
Je to kniha ve výborném stavu, kterou vlastnilo sedmileté dítě.
Tak opatrná jsem s knížkami byla.
Pamatuju si, že zhruba v tom věku
jsem četla knihu o Nancy Drewové a upustila jsem ji,
a když jsem ji zvedla, políbila jsem ji.
A matka na to: „Co to děláš?“
A já na to: „Když upustíš knihu, musíš jí dát pusu.“
A ona: „Kdo ti to řekl?“
Tohle nás učili v synagoze.
Že když upustíte modlitební knihu, musíte ji políbit.
Matka na to: „Ano. Ne každou knihu.“
Jedna z prvních věcí, co jste napsala, byl sloupek pro časopis Interview,
a po tom, co jste to chvíli dělala…
Jmenovalo se to Pokrývám poptávku…
Ne, můj první sloupek pro Interview se jmenoval Nejlepší z nejhorších
a byla to recenze filmu.
A já recenzovala ani ne béčkové filmy
a většinou filmy společnosti American International Pictures,
která se specializovala na zvláštní filmy, do kterých jsem se zamilovala.
A v New Yorku je promítali pro distributory.
Já na to promítání chodila. Psala jsem ten sloupek pár let.
A pak jsem začala dělat Pokrývám poptávku,
což bylo více katolické.
Psala jsem o všem, jen ne o filmech.
- Ale říkala jsem vám, že tu knihu mám. - Jakou?
Vše, co jste napsala pro Interview v 70. letech.
- Moje filmové recenze. - Přesně tak. Jo.
- Nejlepší z nejhorších. - Ano, přesně tak.
- Všechny ty filmy od AIP, vzpomínáš? - Ano.
A v New Yorku je nepromítali. Možná tak na 42. ulici.
Promítali je v New Yorku lidem, kteří měli auto kina.
Protože je hráli hlavně tam.
Měli promítání, jako na Broadwayi 1600.
- Pamatujete si tu místnost? - Úžasná promítací místnost.
- Tak špinavá. - A já se dostala na seznam AIP.
Tak jsem ty filmy mohla vidět. A začala jsem psát hlavně o nich.
Protože bylo zábavnější o nich psát.
Protože jsem doopravdy nechtěla být kritik.
Chtěla jsem najít něco vtipného, o čem psát.
- A tohle to bylo. - Byly neuvěřitelné.
Ale vy jste jeden natočil.
- Boxcar Bertha. - Recenzovala jsem ho.
- Viděl jste to? - Neviděl.
Rozhodně si vzpomínám, protože když jsem zjistila,
že jste natočil Boxcar Bertha, říkám si: „To jsem recenzovala. Vím to.“
Ale původně jsem to nevěděla.
Ano?
Můžete nám říct o tom,
jak jste psala pro Interview a Andyho Warhola?
Moc nevím, co k tomu říct. Už je to opravdu dávno.
Když jsem začala dělat pro Interview, byla jsem mladá. Asi 20 let.
A psala jsem pro Interview asi 11 let. Celkem dlouho.
A s Andym jsem nikdy nevycházela.
Andy se mnou nikdy nevycházel.
Daří se mu víc, co umřel.
Jak to vím? Protože jsem své Warholy prodala dva týdny po jeho smrti.
Prodal jsem je, abych zaplatila rekonstrukci bytu.
Takže nedělám jen špatná rozhodnutí o nemovitostech.
A upřímně myslím, že proto Andy umřel.
Víte? Určitě si myslel:
„No!“
Jakmile zemřel, ceny samozřejmě vzrostly.
Pro mě není v New Yorku výraznější změna
než to, že to, co bývalo celou noc, 24 hodin denně,
navždy otevřený stánek na Columbus Circle,
je teď půjčovna kol.
Vzhled New Yorku se úplně změnil.
Jinými slovy, New York byl novinami zaplavený.
Byly ve stokách. V popelnicích.
Pamatujete si ten stánek na Times Square, kde měli všechno?
Celé město bylo zaplavené novinami, protože je lidi vyhazovali.
Miliarda novin. Každý den je lidé vyhazovali.
Tak byly ve stokách.
Všechny koše byly plné novin.
Všechna sedadla v metru měla noviny. Byly i na podlaze.
A teď už noviny v metru skoro nikdo nečte.
A to to bylo… Bylo to vším.
A teď v metru lidi čtou opravdové knihy.
Ne milion lidí, ale někteří to dělají
a jsou většinou mladí.
Jsou to lidé tak okolo dvacítky.
A zeptala jsem se svého redaktora, který má v tom věku děti:
„Čtou vaše děti knihy na Kindle, nebo jak tomu říkáte?“
A on: „Ne. Moje děti čtou knihy.“
Řekl: „Lidé, kteří většinou čtou…“
Je to něco jiného než Kindle. To je jedno.
Řekl, že těm lidem je okolo 40 až 50.
Takže to vždycky nepoznám…
Snažím se vidět, jaké knihy lidé čtou.
Je to pro mě extrémně důležité.
Co to čtete?
Ale každá kniha… I když se na tu knihu podívám a řeknu si „Kdo by ji četl?
No dobře. Je to kniha.
Do toho, přečti si ji.
Zdravím. Kupují tady lidé knihy?
V tomhle stánku? Ne.
Ne. Nejsem si jistý. Myslíte, že je fér přinést knihu na Times Square?
- To si ty knihy nezaslouží. - Jo.
Nemůžou o tom rozhodnout.
Je to urážlivé.
Pokud tu neprodáváte knihy, jakože asi ne, co tady děláte?
Prodáváte trička?
- Prodáváme hodně tašek. Prodáváme knihy. - Jo.
Tohle je skvělá kniha. Vždycky ji kupuji pro děti.
Je to moc dobrá kniha.
Dámy a pánové, přivítejte prosím Fran Lebowitzovou!
Metropolitan Life a Social Studies, která byla první?
- Metropolitan Life. - Pak Social Studies.
Velice zábavná kolekce humoristických esejí. Obě dvě.
A kolikrát byly znova vydány?
V různých formátech asi čtyřikrát až pětkrát.
Teď máte knihu pro děti.
- To je pro vás poprvé. - Ano.
Napíšete někdy něco nového?
- Tohle je nové. - Pandí kniha?
- Ano. - Ano, ale je pro děti.
- Píšu román. - Psala jste román před šesti lety.
- Když jsme se bavili před… - Ne.
Měla jsem psát román, ale vzala jsem si 10 let volna na truc.
- Deset let na truc. - Ano.
A podařilo se vám všechno dle představ?
Už končím s trucováním.
- Trpíte… - Ano.
Dobře.
Veřejná knihovna New Yorku
ma magnet na ledničku s citátem od vás.
- Půlkou citátu. - Půlkou.
Ta půlka je: „Než promluvíte, přemýšlejte.
Než budete přemýšlet, čtěte.“ Jak zní zbytek?
Zbytek citátu, jak si vzpomínám, protože je opravdu starý…
Napsala jsem to pro Newsweek v roce 1978.
Newsweek byl v roce 1978 velmi důležitá publikace.
A na zadní straně měli článek, jménem My Turn,
který vždycky psal někdo jiný.
Takže když vyšla v roce 1978 má první kniha, řekli mně.
Mí rodiče tomu nevěřili. Říkali: „Pozvali tě?“
Mí rodiče odebírali Newsweek, protože spousta Židů neodebírala Time,
protože Time vlastnil Henry Luce, známý antisemita.
Odebírali Life, protože jim to nějak nedošlo.
Ale odebírali Newsweek.
A Newsweek měl tenhle článek a já si řekla: „Udělám to.“
„Jak to myslíš? Ty?“
Jako by to pro ně bylo nepředstavitelné.
Tak jsem psala o puberťácích
a byly to takové jiné rady náctiletým.
Jiné věci, co by měli dělat.
A myslím, že původní citát byl…
„Než promluvíte, přemýšlejte. Než budete přemýšlet, čtěte.
To vám dá k zamyšlení něco, co jste nevymysleli.
Moudrý krok v každém věku, ale hlavně v 17 letech,
kdy vám hrozí nejvíc, že budete docházet k otravným závěrům.“
NA PAMÁTKU TONI MORRISONOVÉ
Tohle místo, kde jsme, The Players Club,
koupil Edwin Booth, který byl herec,
a pak začal hrát v Players Club.
A když zemřel, odkázal tu budovu Players Club.
Ale jeho bratr
byl John Wilkes Booth.
Takže jeho bratr zabil Abrahama Lincolna.
A nahoře je dopis…
Ne ten původní dopis , ale kopie dopisu,,
který napsal do novin.
Je adresován „jeho spoluobčanům“, nebo tak něco,
kde se omlouvá za bratra.
A když jsem ho četla, pomyslela jsem si:
„Znám hodně lidí, co si stěžuje na své sourozence.“
Vlastně si na ně stěžuje asi každý, kdo je má.
Ale když jsem ten dopis četla, napadlo mě:
„Je jedno, jakého máte sourozence…“
Můžete si říkat: „Brácha mi nevrací peníze,“
nebo: „Moje sestra je drbna“, nebo…
Ale vždycky si můžete říct:
„Aspoň můj bratr nezabil Abrahama Lincolna.“
Edwin Booth určitě poslouchal, jak si jeho přátelé stěžují na sourozence,
dokud jeho bratr nezabil Lincolna.
Určitě potom lidé začali říkat: „Můj bratr půjčil…“
a lidi na to: „Ticho. Jeho bratr zabil Lincolna.“
„Nezačínejme s tím.“
Vždycky jsou lidé, kteří mají horší problémy než vy.
- Dobře. - Už končíme?
Jasně, chápu.
Do toho. Točte dál!
To je ono. Pokračujte.
Po její levici.
Jo. To je další most.
Dobře. Zvládla to.
A co ten, jak se jmenuje, co chtěl natáhnout přes Manhattan dálnici?
Robert Moses. Který to postavil. To byl nápad Roberta Mosese.
- Tohle všechno… - Robert Moses měl zůstat u modelů.
Nevědomky byl Robert Moses mistr miniatur.
Byla jsem na veletrhu, ale tohle tam nebylo.
Světový veletrh byl tak plný neuvěřitelných atrakcí,
že kdo by na to měl čas, nebo o tom vůbec věděl?
Ale nemůžu uvěřit, že to tu pořád je.
Dobře. Jo.
Překlad titulků: Gabriela Vašíčková