EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
MARTIN SCORSESE PRÆSENTERER
Uanset hvem man er, har man kun sit liv.
Men i bøger har man en trillion liv og en trillion ting.
For mig er det bare en måde at være enormt rig på.
Derfor er jeg ligeglad med penge.
For når man kan læse, er man utroligt rig.
Jeg mener, så rig, at hvis man læser konstant,
har man ikke tid til at tænke på penge. De er små, og læsning er gigantisk.
Tror du, at der er en kvælende politisk korrekthed?
Hun vil vide, om jeg tror, der er en kvælende politisk korrekthed.
Og mit svar til dig er, at jeg ånder fint.
Hvor skal jeg sidde?
Vi går fra bord til bord. Vælg et bord.
Se, hvor du helst vil sidde.
-Flyt den. Hvordan er det? -Det er fint.
Maden er frygtelig.
BIBLIOTEKSTJENESTER
Læsning er en smagssag. Det er min holdning til læsning.
Det er en smagssag.
Hvis man vokser op i et miljø, hvor bøger er tilgængelige,
fordi de er i huset, eller nogen tager én med på biblioteket,
eller der er et bibliotek på skolen,
så elsker nogle at læse, og andre gør måske ikke.
Jeg tror, det er en smagssag.
Da jeg lærte at læse, var det utroligt for mig.
Verden blev…
Og jeg var allerede glad. Jeg havde en lykkelig barndom.
Men at læse var… Min verden blev en milliard gange større.
Det var meningen med at læse, men det er det ikke nu.
Nu siger folk: "Der er ingen bøger om folk som mig."
"Jeg ser ikke mig selv i bogen." Jeg tænker altid…
"Så du dig selv i bogen?", og jeg tænker: "Nej."
En bog skal ikke være et spejl. Den skal være en dør!
Jeg har aldrig forventet at se mig selv i en bog.
Jeg har aldrig tænkt over det.
Selv som barn tænkte jeg ikke på det.
Så jeg lærte at læse og elskede det.
Der var engang en fantasifigur, som blev kaldt "En almindelig læser."
-Jeg ved ikke, hvad der skete. -Den blev til en almindelig forfatter.
Tror du ikke?
Folk var mere åbne over for bøger engang.
Synes du, det passer? På en ægte måde.
Ja, de havde vist ikke noget imod det,
og måske ledte de efter en slags alternativ
verden eller et univers eller en fantasi.
Men du har sagt det før, og det er mere sandt, end jeg troede.
Mange læsere leder efter en kopi af deres liv.
Ja, sig selv.
Jeg tror, læseren på en måde…
Jeg er læseren af de bøger, jeg skriver.
Men de andre læsere er ikke. Det er det, jeg prøver at sige.
Dine andre læsere er ikke dig.
Jo, de er.
Du siger "vi". Det sagde du engang. "Fran, når du skriver, siger du 'du'."
Jeg gav dig noget, jeg skrev. Du havde et forslag.
"Du siger 'du' her, men du bør ikke sige 'du'.
Du bør sige 'vi'." Og jeg sagde: "Hvorfor?"
"Fordi det inviterer læseren ind."
Jeg sagde: "Jeg vil ikke invitere læseren ind."
Jeg sagde: "Jeg mener 'du'."
"Jeg er ikke værtinde!"
"Jeg er ikke værtinde, men anklager. "
Og du er værtinde. Du vil invitere dem ind.
-Ja. -Ja.
Jeg forsøger. Kom så! Kom nu.
Jeg købte en stenografi-ordbog for nylig.
Hvis jeg ser en bestemt bog, køber jeg den, hvis jeg kan.
Og ordbøger, jeg har masser af ordbøger.
Jeg har aldrig set en stenografi-ordbog.
Jeg købte den ikke, fordi jeg kan stenografi, men fordi jeg ikke har en.
Man kan være herinde, og det gælder også the Strand,
hvor de køber gamle bøger, og de pakker dem ud.
Jeg har oplevet i begge butikker, her og the Strand,
at jeg spørger om prisen, og personen siger:
"Hvor fandt du den?", "Jeg kravlede under bordet."
"Du må ikke gå derom."
Men da jeg fandt stenografi-bogen og lagde den på disken,
sagde kvinden: "Jeg tænkte nok, du ville købe den."
Boghandler er anderledes end at bestille bøger på nettet.
Jeg har ingen computer, men jeg spørger en ven:
"Kan du bestille den på Amazon?"
Men jeg skal kende bogen, og det er ikke det samme.
I en boghandel tænker man: "Hvad er det?"
Man finder ting.
Jeg kan huske, at der lå bogantikvariater på 4th Avenue,
og de holdt nok så længe som de andre,
fordi de aldrig solgte folk bøger.
Støvede folk læste støvede bøger.
De sad der, når man kom ind, og kiggede vredt op.
Man tog en bog: "Hvad koster den?"
Nu er der kun Strand på 4th Avenue. Der er ingen andre tilbage.
Bygningen bliver holdt som gidsel, hvis man spørger…
Jeg ved, at de tilbød bygningens ejere,
som også ejer boghandlen, et kæmpe beløb.
Millioner af dollars.
Man tjener ikke millioner på at sælge bøger,
selv hvis man startede i 1925.
Og de nægtede at sælge.
At eje en boghandel har aldrig gjort folk rige.
Så folk ejede boghandler, fordi de elskede bøger.
Alle boghandler havde noget særligt.
Der var boghandler, man skulle kende til.
Ikke, fordi de var ulovlige,
men fordi de lå på 5. sal i bygningen.
Nogen sagde: "På 5. sal i den bygning på 12th Street
er en kommunistisk boghandel."
Okay, jeg mener, det var aldrig en særligt lukrativ forretning,
og jeg var aldrig kommunist,
men jeg tænkte: "Er det rigtigt? Jeg vil se bøgerne."
Jeg købte nogle, for jeg havde ingen kommunistiske bøger derhjemme.
Så læste jeg dem.
Derfor fungerede kommunisme ikke. Dårlige skribenter.
INFORMATION ER LYS INFORMATION, I SIG SELV, OM ALT, ER LYS
BØGER ER VERDENS STØRSTE SKAT
OG EN EGNET ARV FOR GENERATIONER OG NATIONER
UNIVERSET BESTÅR AF HISTORIER, IKKE AF ATOMER
Folk må stadig have bøger. Man kan ikke…
Én ting ved bøger er, at man ikke kan give dem væk nu.
Jeg gennemgik mine bøger hvert år, dem, jeg ikke ville have. Alle tog dem.
Alle skoler, skolebiblioteker.
Nu vil ingen tage dem, fordi de fylder for meget.
Jeg er 100% ude af stand til at smide en bog væk.
For mig er det som at smide et menneske væk.
Der er mange mennesker, jeg gerne vil smide væk.
For mig er en bog det tætteste på et menneske,
så jeg kan ikke smide dem væk.
Jeg har set bøger i skraldespande, og det er frygteligt.
Selv, hvis det er en dårlig anmeldelse af dig?
Selv et stykke ragelse, som ikke bør være en bog.
Dem køber jeg også, og de hober sig op.
Når folk kommer på besøg, kigger de, og jeg siger altid…
Jeg har bøger stablet. "Tag dem. Alt, hvad du vil have."
"Den ser interessant ud." "Det er den ikke, men tag den."
Læser du mange nye, unge forfattere? Læser du meget?
Ja, jeg læser meget. Jeg laver næsten ikke andet.
Jeg er en bogorm.
Hvordan finder du bøgerne, du læser?
Hvis du fokuserer på de gode, er der stadig flere, end du kan læse.
Jeg har altid haft, men det bliver sværere,
mange venner, som er ældre og siger: "Hvad? Har du ikke læst den?"
De nævner den, og jeg læser den.
Jeg gik også i boghandler, men der er blevet færre af dem.
Jeg tænker altid på det, og hvis nogen anbefaler en bog,
og den lyder god, så køber jeg den.
Hvis folk anbefaler bøger, som jeg ikke kan lide,
så bliver jeg sur på dem.
Jeg ringede engang og råbte ad én,
som havde et citat i en bog, jeg købte på grund af citatet.
Jeg havde aldrig hørt om bogen og så et citat af en fantastisk forfatter.
Jeg købte bogen. Jeg læste bogen. Den var frygtelig.
Jeg ringede til ham og sagde: "Hvad er der galt med dig? Jeg læste den."
Han sagde: "Jeg kender ham."
Jeg sagde: "Næste gang, så ring til mig først og sig:
'Fran, du vil se et citat af mig på en bog, men den er dårlig'."
Der er bøger, især stærkt anbefalede bøger,
hvor alle siger: "Manden er et geni."
Og jeg køber den. Jeg bukker under for presset.
Og folk siger: "Hvad synes du? Var den ikke fantastisk?"
Så indser jeg det og siger: "Jeg læste en del af den."
"Hvad? Hadede du den?"
"Nej, værre. Jeg glemte, at jeg læste den."
Det er det værste.
At glemme den er værre end at smække den rasende i.
Jeg smækkede den ikke i, men lagde den.
Telefonen ringede, eller jeg skulle spise,
og i det tidsrum glemte jeg, at jeg læste den.
-Er det slægtsforskning? -Det er det.
Hvornår kom din familie? Der er mange bøger.
Italians to America.
1910. 1909.
Jeg har glemt, hvor de var. Der var mange…
-Der er nordmænd. Lige meget. -Lige meget.
Folk, der er yngre end 40, har ingen ting.
Ingen bøger og ingen plader.
De har det på maskinen. Alt er på maskinen.
Nej. Hvor så jeg den?
Mayflower Families, 12 bind.
Jeg så det altid som en lille båd.
-Den var lille. -Med nogle WASPs ombord.
Det er nok derfor, min familie ikke tog med.
De tænkte: "For overfyldt!"
"Lad os vente nogle hundrede år
og tage passagerskibet til Ellis Island og New York."
Her. Jeg ved ikke…
-Her. -Fandt du italienerne?
Ja. Italians to America.
-Hvor er du? -1893, 1895.
-Ved du, hvilke år de kom? -1910, mener jeg.
1903, 1904, 1905.
Jeg er bange for, I kom for sent. De har ikke skrevet det ned endnu.
Færdig. Jeg elsker bordspil.
Må jeg spørge… Jeg troede, De kiggede på smitsomme sygdomme her.
Det er desværre videnskabeligt bevist,
at mangel på intelligens går i arv genetisk og smitter på en måde.
Vi vil forhindre, at folk under gennemsnittet blander sig med borgerne.
En moderne vision.
-Kender du filmen Golden Door? -Ja.
Jeg syntes, den var god.
Der var meget om immigranter, som jeg ikke vidste.
Jeg vidste ikke, hvor streng processen på Ellis Island var.
Men jeg vidste godt, at min oldefar,
da han ankom fra Rusland,
blev holdt der, fordi han havde konjunktivitis.
Og det havde han selvfølgelig fået på det dejlige skib. Ikke Mayflower.
Det behandles med antibiotika, men det fandtes ikke dengang.
Så de sagde til ham: "Du skal blive her i karantæne."
De vidste, det var smitsomt.
"Hvis det forsvinder, fint. Ellers bliver du sendt tilbage."
Ja.
Heldigvis blev han rask, og de lukkede ham ind.
Folk blev afvist, og hele deres liv var forandret.
-For ting som øjenbetændelse. -Ja.
Kig ned.
Kig op.
Ned.
Op.
Der gik mange bølger af immigranter gennem Lower East Side.
Ikke kun jøder, men italienere og mange andre.
På Lower East Side ligger immigrantbolig-museet.
Immigrantbolig-museet! Hvad udstiller de?
En tuberkuloseepidemi?
Hvad udstiller de? Forstår du, hvad jeg mener?
Immigrantbolig-museet. Længes folk efter det? Det tror jeg ikke.
Ja, folk havde badekar i køkkenet. Kom nu.
For mig er det…
Jeg ved ikke. Det virker absurd.
Jeg siger ikke, at folk ikke skal tage derhen.
Er det ikke godt, at unge kan se, hvordan folk boede?
Hvordan mine bedsteforældre voksede op. Mine forældre.
Der er så mange gode romaner og bøger om de perioder,
hvor man får et meget bedre billede af det, selvom der ikke er billeder.
Immigrantbolig-museet er godt, fordi de kan se det.
At se noget er selvfølgelig lettere end at læse noget.
Men et museum er ingen immigrantbolig.
Er der noget, du ikke vil læse?
Henry Roth blev afsløret i at have sex med sin søster,
og det var forfærdeligt.
Men jeg læser stadig hans bøger. Selvfølgelig ikke på samme måde.
Men Henry Roth var ingen rolig skribent af pastoral poesi inden da.
Jeg ved, når jeg læser noget, også når det er fiktion,
at folks tanker ikke opstår ud af ingenting.
Så det var ikke: "Henry Roth, jeg troede, han var så sød."
Det troede jeg ikke før. Men jeg synes, han skriver godt.
Jeg læser stadig hans bøger.
Hvis han var i live, ville jeg måske ikke tale med ham.
Men han er død,
og du bør læse hans bøger.
Jeg mener, James Levine, god kunstner. En rigtig god kunstner.
Jeg siger ikke, jeg ikke tror på beskyldningerne.
Hvis det er sandt…
Okay, han var dirigent i Metropolitan Opera.
Ja, de skal fyre ham. Det forstår jeg godt.
Men de behøver ikke tage hans optagelser ud af… Hvorfor?
Det forstår jeg ikke.
Tænkte de: "Han får penge ud af dem?"
De er stadig gode. Han er en god kunstner.
At fyre folk fra deres job, hvor de…
Det bør ske, hvis de gør noget frygteligt.
Især det, han blev beskyldt for.
Men ikke at læse folks bøger eller lytte til deres musik eller…
Det virker meningsløst for mig.
Folk siger: "Nu kan man ikke høre det uden at tænke på det."
Jeg tænker: "Du kan ikke. Jeg kan."
Da jeg var lille, syv-otte år, købte min mor denne til mig.
Denne bog, Six Little Cooks.
Jeg fattede ikke, at det var noget, jeg kunne eje.
Jeg er stadig forbløffet.
For, som du kan se, er den utrolig smuk,
og den blev vist udgivet i 1900.
Jeg fattede ikke, at jeg ejede noget, som så så vigtigt ud.
Den så vigtig ud,
fordi den lignede noget fra et museum eller bibliotek.
Jeg elsker bogen,
og hvis der skete noget med den, ville jeg være helt knust.
Det er en bog i fin stand, som en syvårig ejede.
Så godt har jeg altid passet på bøger.
Jeg kan huske engang, da jeg var på samme alder,
hvor jeg læste en Nancy Drew-bog og tabte den.
Jeg samlede den op og kyssede den.
Min mor sagde: "Hvad laver du?"
Jeg sagde: "Når man taber en bog, skal man kysse den."
"Hvem har fortalt dig det?"
"Det lærte de os i synagogen.
Hvis man taber bønnebogen, eller hvad den kaldes, skal man kysse den."
Min mor sagde: "Ja, ikke alle bøger."
Noget af det første, du skrev, var en spalte i Interview Magazine,
og efter et stykke tid med den,
den hed I Cover the Waterfront…
Nej, min første spalte i Interview hed The Best of the Worst,
og det var filmanmeldelser.
Men jeg anmeldte kun B-film,
og mest film, som var lavet af American International Pictures,
som producerede de film, jeg var vild med.
Og de viste dem for distributører i New York.
Så jeg så dem. Jeg skrev spalten i nogle år
og derefter I Cover the Waterfront, som var mere katolsk.
Jeg skrev om alt, ikke kun film.
-Jeg sagde, jeg havde den bog. -Hvilken bog?
Alt det, du skrev i Interview i 1970'erne.
-Mine filmanmeldelser. -Det er rigtigt. Ja.
-The Best of the Worst. -Ja, det er rigtigt.
-Kan du huske AIP-filmene? -Ja.
Og de viste dem aldrig i New York. De viste dem måske på 42nd Street.
De viste dem for folk, der ejede drive-ins.
Det var mest der, de blev vist dengang.
De viste dem, som på 1600 Broadway.
-Kan du huske det? -Ja, et vidunderligt rum.
-Så beskidt. -Og jeg kom på en AIP-liste.
Så jeg kunne se filmene. Og jeg begyndte at skrive mest om dem.
Fordi de var sjovere at skrive om.
Jeg ville ikke rigtig være anmelder.
Jeg ville bare finde sjove ting at skrive om.
-Det var de. -De var utrolige.
Men du lavede en af de film.
-Boxcar Bertha. -Som jeg anmeldte.
-Så du den? -Nej.
Jeg kan huske det, for da jeg hørte for nylig,
at du lavede Boxcar Bertha, sagde jeg: "Jeg anmeldte den."
Jeg vidste ikke, det var din.
Ja?
Kan du tale om dine erfaringer med Interview og Andy Warhol?
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige. Det er længe siden.
Jeg var ung, da jeg begyndte at skrive for Interview. 20 år.
Og jeg skrev for Interview i 11 år, tror jeg. Ret lang tid.
Og jeg kunne ikke med Andy.
Andy kunne ikke med mig.
Det er gået bedre for ham efter hans død.
Hvordan ved jeg det? Fordi jeg solgte mine Warhols to uger før hans død.
Jeg solgte dem for at betale for reparationer i min lejlighed.
Så jeg tager ikke kun dårlige ejendomsbeslutninger.
Og jeg tror, det er derfor, Andy døde.
Han tænkte nok:
"Nå!"
Da han døde, steg prisen selvfølgelig.
For mig er der intet stærkere symbol på forandringen i New York
end det faktum, at den døgnet rundt
altid åbne aviskiosk ved Columbus Circle
nu er en cykeludlejning.
New York har ændret udseende.
Med andre ord: New York var oversvømmet med aviser.
De lå i rendestenen og i skraldespande.
Kan du huske kiosken med aviser på Times Square?
Ja, byen var fyldt med aviser, for folk smed dem væk.
En milliard aviser. Folk smed dem væk hver dag.
Så de lå i rendestenen. Skraldespandene var fyldt med aviser.
De lå på alle sæderne i metroen og på gulvet,
og man ser sjældent folk læse aviser i metroen nu.
Og engang var det… De var overalt.
Og man ser folk læse bøger i metroen.
Ikke en million mennesker, men man ser nogle, der gør det,
og det er mest unge.
Det er mest folk i tyverne, vil jeg sige.
Og jeg spurgte min redaktør, som har børn på den alder:
"Læser dine børn på en Kindle, eller hvad man kalder det?"
Han sagde: "Nej. Mine børn læser bøger."
"Dem, som mest læser…"
Der er noget andet end en Kindle. Hvad det nu hedder.
Han sagde, at det mest er folk i 40'erne og 50'erne.
Så… Jeg kan ikke altid se det.
Jeg forsøger altid at se, hvad folk læser.
Det er meget vigtigt for mig.
"Hvad læser du?"
Men enhver bog… Selv når jeg ser på den og tænker: "Hvem ville læse den?"
"Godt, det er en bog."
"Læs den bare."
Hej. Køber I bøger her?
I kiosken? Nej.
Nej. Det gør I ikke. Er det fair at tage en bog med på Times Square?
-Det er ikke fair over for bøgerne. -Ja.
De bestemmer ikke.
Det er skadeligt.
Hvis I ikke sælger bøger her, og det gør I ikke, hvad så?
Sælger I T-shirts?
-Vi sælger mange tasker. Vi sælger bøger. -Ja.
Det er en god bog. Jeg køber den altid til børn.
En rigtig god bog.
Mine damer og herrer, tag godt imod Fran Lebowitz!
Metropolitan Life og Social Studies, hvilken kom først?
-Metropolitan Life. -Og så Social Studies.
En vildt underholdende samling af humoristiske essays. Begge to.
Og hvor mange gange er de blevet udgivet i en eller anden form?
I forskellige formater, nok fire-fem gange hver.
Du har en børnebog.
-Det er den første, ikke? -Ja.
Skriver du nogensinde noget nyt?
-Den er ny. -Pandabogen?
-Ja. -Ja, men den er til børn.
-Jeg skriver en roman. -Du skrev én for seks år siden.
-Da vi talte for seks år siden. -Nej.
Jeg skulle skrive en roman, men jeg holdt fri i ti år for at surmule.
-Ti år for at surmule? -Ja.
Og opnåede du alt, hvad du ville?
Jeg er næsten færdig.
-Lider du af… -Ja.
Okay.
New Yorks bibliotek har en køleskabsmagnet med et citat af dig.
-Et halvt citat. -Et halvt.
Det halve citat lyder: "Tænk, før du taler.
Læs, før du tænker." Hvad er resten?
Resten, som jeg husker det, for det er gammelt…
Det er noget, jeg skrev til Newsweek i 1978.
Og Newsweek i 1978 var forresten en meget vigtig udgivelse.
Og de havde en spalte på bagsiden, som hed My Turn,
hvor de inviterede forskellige folk til at skrive.
Så jeg blev inviteret efter min første bog i 1978.
Mine forældre fattede det ikke. De sagde: "Spurgte de dig?"
Mine forældre læste Newsweek, for mange jøder læste ikke Time,
fordi Time var ejet af Henry Luce, en udtalt anti-semit.
De læste Life, for af én eller anden grund indså de det ikke.
Men de læste Newsweek.
Newsweek havde spalten, og jeg sagde: "Jeg gør det."
"Hvad mener du? Dig?"
De fattede det slet ikke.
Så jeg skrev om teenagere,
og det var forskellige råd til teenagere.
Forskellige ting, de burde gøre.
Og jeg tror, det oprindelige citat lød…
"Tænk, før du taler. Læs, før du tænker.
Det vil give dig noget at tænke på, som du ikke selv fandt på.
Klogt at gøre i alle aldre, men især som 17-årig,
hvor du er i størst fare for at drage irriterende konklusioner."
TIL KÆRLIGT MINDE OM TONI MORRISON
Bygningen, vi sidder i, The Players Club,
blev købt af Edwin Booth, som var skuespiller
og på et tidspunkt startede Players Club,
og da han døde, efterlod han bygningen til klubben.
Men hans bror
var John Wilkes Booth.
Så hans bror dræbte Abraham Lincoln.
Og der er et brev ovenpå,
ikke det oprindelige brev, men en kopi af det,
som han skrev til en avis.
"Til mine medborgere" eller noget, som en undskyldning for broren.
Og jeg læste brevet og tænkte:
"Jeg kender mange, der brokker sig over søskende."
Næsten alle med søskende brokker sig over dem.
Men da jeg læste brevet, tænkte jeg:
"Uanset hvilke søskende man har,
kan man sige til sig selv: "Ja, min bror betaler aldrig tilbage,"
"Min søster sladrer" eller…
Men man kan altid sige til sig selv:
"Min bror dræbte i det mindste ikke Abraham Lincoln."
Jeg er sikker på, at Booth også hørte sine venner brokke sig over søskende,
indtil hans bror dræbte Lincoln.
Derefter, er jeg sikker på, hvis folk sagde: "Min bror har lånt…,"
så sagde folk: "Hans bror dræbte Lincoln.
Lad os ikke tale om det."
Så der er altid folk, som har større problemer end én selv.
-Godt. -Er vi færdige? Fint.
Værsgo. Bliv ved at filme.
Sådan. Fortsæt.
Og til venstre.
Ja. Der er endnu en bro.
Okay. Du klarede det.
Og hvad med ham, som ville bygge en motorvej gennem Manhattan?
Robert Moses. Han byggede den her. Den var hans idé.
-Hele… -Han skulle have holdt sig til modeller.
Robert Moses vidste ikke, at han var bedst som miniaturekunstner.
Jeg var på Verdensmessen, men så den ikke.
Verdensmessen var så fyldt med utrolige attraktioner,
at hvem ville have tid til den eller kende til den?
Jeg fatter ikke, at den stadig er her.
Okay. Ja.
Tekster af: Mila Tempels