EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Ja?
-Angående folk på gaden, generer det dig… -Ja.
Når folk stopper midt i trafikken
og kigger på deres kort eller…
Der er slet ikke tid nok til at besvare på det.
Generer folk på gaden mig? Helt bestemt.
Og her er grunden.
Jeg burde skrive et manifest. Jeg var forfatter engang.
Titlen ville være…
Og dette er et råd til de folk, du taler om.
…Pretend It's a City.
Okay? Pretend It's a City.
Jeg kan ikke stå et øjeblik foran et sted
og ryge en cigaret uden straks at blive spurgt om vej.
Jeg er overrasket og tænker altid: "Virkelig? Ser jeg imødekommende ud?"
Der er mange ting på jorden i New York.
Der er mange fodgængerfelter. Ingen bruger dem, undtagen mig.
Jeg råber ad biler: "Det er et fodgængerfelt."
De er da ligeglade.
Der er graffiti på jorden. Der er reklamer på jorden.
Men der er talrige steder i New York,
hvor der er mindetavler på jorden.
Det er noget, jeg bare elsker,
for det betyder, at de håber, at nogen vil se på dem.
Jeg tror ikke, de tænkte: "Det bliver bare Fran.
Alle andre kigger på deres mobil.
Men Fran er det værd, lad os lægge mindepladerne for hende."
GRUNDEN TILHØRER HESS-BOET OG ER ALDRIG DONERET TIL OFFENTLIGE FORMÅL
Ved biblioteket er der mindeplader for forfattere.
BIBLIOTEKSPROMENADEN EN FEJRING AF VERDENSLITTERATUREN
Og så er der citater af forfatterne.
Det er optimistisk at forestille sig, at folk læser citaterne.
FRAN LEBOWITZ I EGEN PERSON!
Ja? Nede bagved.
Hej, Fran. Jeg har faktisk aldrig hørt om dig før.
Det er en god måde at bryde isen på.
Ja?
-Hvordan beskriver du din livsstil? -Beskriver min livsstil?
Jeg ville aldrig bruge ordet "livsstil".
Bravo.
Sådan ville jeg beskrive det.
Hvad holder dig i New York?
Folk spørger: "Hvorfor er du her stadig?" "Hvor ellers vil du foreslå?"
Okay, nu skal du høre.
Kunne jeg komme på et andet sted, var jeg taget derhen.
-Okay. Hvad synes du? Det er nu. -Fint nok.
Okay. Nu gør vi det.
-Sådan. -Jøsses. Undskyld.
Husker du? Jeg sagde, at ingen må filme i din bil eller lejlighed.
Det sagde du, efter de ødelagde min bil. Da jeg klagede over bilen.
Ændrer det noget at klage?
-Hjælper det, mener du? -Ja.
Ændres de ting, jeg klager over, når jeg klager?
Ja.
Ikke indtil videre. Jeg er selvfølgelig ung endnu.
Jeg mødte engang en psykiater til en fest og sagde til ham:
"Psykiater er det kedeligste job, jeg kan forestille mig."
Og han sagde: "Du skulle bare vide,
hvordan det er at gå i skole i 14 år
og bruge dagen på at lytte til folk, der klager over støj."
Sådan er det åbenbart at være psykiater i New York.
Alle andre steder i landet taler folk om deres mor, deres mand.
I New York, støj.
De kommer ind. Det koster 500 dollars.
De sidder der og klager over støj.
New York er aldrig kedelig.
Med andre ord sidder jeg og venter på noget,
f.eks. et metrotog,
eller hvis jeg sidder og venter på,
at metrotoget kører, ser de fleste på deres mobiler.
Et par stykker læser, men det har aldrig været mig.
Jeg sidder bare der og kigger på mine medmennesker.
Og det er for det meste interessant. For interessant.
Det ser man i New York. Ikke kun folk, der går og sms'er
eller står midt på fortovet, når jeg prøver at komme forbi.
Men man ser også folk gøre ting, som jeg aldrig var kommet på.
Jeg har ingen mobil, så jeg har aldrig sms'et,
men hvis jeg havde en, og jeg sms'ede,
ville jeg aldrig gøre det, mens jeg gik.
For et par måneder siden…
Jeg ser det ikke ofte, men det her indprentede sig i mit sind.
Jeg så en knægt cykle ned ad Seventh Avenue.
Han sms'ede med den ene hånd og spiste pizza med den anden.
Han styrede cyklen med albuerne. Han havde albuerne på dimsen.
Og han kørte mig næsten over. Ikke at han bemærkede det.
Derfor bemærkede jeg ham. Og jeg tænkte:
"Jeg er typen, der tror, der er høj risiko for at blive dræbt i trafikken.
Han er typen, der tror, at der aldrig sker ham noget."
Fjernede du mobilen og pizzaen, ville jeg stadig ikke…
Og albuerne til at styre med.
Havde jeg en cykel og havde begge hænder på styret,
ville jeg ikke cykle på Seventh Avenue. Jeg kan cykle. Men det ville jeg ikke.
Alt det og jeg er forbløffet over, at titusindvis af mennesker
ikke bliver dræbt hver dag i gaderne. Jeg ved ikke hvorfor.
Det er utroligt, for der er millioner af mennesker.
Den eneste, der ser sig for, er mig.
Jeg er den eneste i hele byen, der ser, hvor jeg går.
En af de værste ting…
Der er mange forfærdelige ting,
men en af de værste er, at New Yorkere har glemt, hvordan man går.
En af de gode ting ved New York førhen…
Ja, der var en milliard forfærdelige folk på gaden, men alle på gaden vidste,
at når man går mod andre, flytter du dig lidt, de flytter sig lidt.
Okay? Det var sådan, alle overlevede dagen.
Det gør folk ikke nu.
Okay, det jeg gør nu…
De gør det ikke, enten fordi de ser på deres mobiler
eller fordi de lever i en egoverden.
Og jeg stødte ind i nogen, fordi de ikke var opmærksomme,
og jeg tænkte: "Jeg lader ham gå lige ind i mig."
Han så irriterede op, og jeg sagde: "Andre i lobbyen. Forbløffende, ikke?"
Derfor tænker jeg: Lad, som om det er en by,
hvor der er andre mennesker.
Og lad, som om det er en by, hvor folk ikke bare er på sightseeing.
Ikke? Folk skal steder hen.
De har aftaler, så de kan betale alt det ragelse, I kommer for at se.
Times Square er verdens værste kvarter. Men man skal sjældent til Times Square.
Skal man, er det normalt, fordi man skal se et teaterstykke.
Man tænker: "Jeg må se stykket, og det er på Times Square,
så jeg prøver at nå frem til teatret uden at komme op at slås med folk, fordi…"
Skal jeg i teateret på Times Square, regner jeg af og til ud,
hvordan jeg undgår Times Square mest muligt.
Selvom det betyder, at jeg må gå hele vejen udenom.
Jeg tænker: "Hvad hvis jeg går op til 125th Street og hele vejen ned?
Så kan jeg undgå den. Det er langt, men det er det værd."
Premieren på Phantom of the Opera var et stort aids-arrangement.
Jeg var med i et udvalg, men husker ikke hvilket.
Jeg havde billetter til premieren, så jeg inviterede min mor med.
Vi havde de her fantastiske pladser.
Folk tror, det er ved orkesteret i midten.
Jeg synes, en fantastisk plads er bagerst ved gangen, så man kan komme ud.
Når jeg kommer ind i teatret, planlægger jeg at komme ud.
Jeg må have været den eneste i New York,
der ikke havde læst om stykket, for det var så stort.
Så da lysekronen faldt fra loftet,
troede jeg, at den faldt på os, og jeg skreg.
Jeg skabte… Var internettet opfundet, ville du stadig kunne se det.
-Fran, så du ikke filmene? -Nej.
Jeg tænkte bare… Den kommer lige over.
Men min mor vidste det, og hun var…
Min mor sagde: "Hun har altid været besværlig, er det stadig."
Og jeg var hysterisk. For den faldt sådan her.
Jeg troede, den faldt ned.
Det husker jeg bedst fra Phantom of the Opera,
bortset fra at den var utrolig forfærdelig.
Jeg tænkte: "Den er utrolig forfærdelig."
Det er præcis den slags, jeg hader. Det er ligesom Evita.
Robert Stigwood havde en forestilling.
Han var producer på Evita.
Han inviterede et par mennesker,
25 mennesker, til Plaza Hotel, som stadig var Plaza Hotel dengang
og havde et lille teater.
Jeg deltog og så den.
Bagefter spurgte Stigwood, hvad jeg syntes.
"Er du vanvittig? En musical om Eva Perón?
Du bliver grinet ud af New York.
Gør det ikke," sagde jeg.
Derfor ville jeg aldrig tjene mange penge på teater.
Men angående en musical om Eva Perón havde jeg helt ret.
En aften så jeg den med to argentinere,
og de grinede så meget, at vi nær blev smidt ud af teatret.
Evita spiller ikke længere. Men den spillede i lang tid.
Hver gang jeg så Stigwood efter det, sagde jeg:
"Jeg har stadig ret." Indtjeningen var en million dollars i minuttet.
Ser du ned på folk?
Ser jeg ned på folk? Mener du, om er jeg snob?
Nogle slags snobberi, synes jeg er dårlige.
Selvfølgelig ikke den slags, jeg har. Okay?
Min slags snobberi, handler ikke om:
"Hvem er din far? Hvor gik du i skole? Hvor voksede du op?"
Det handler om, om du er enig med mig.
Det er det, det handler om. Eller: "Synes du? Nej."
Selvom jeg ved, at folk ofte er meget…
Ikke irriterede. Det er mildt sagt. Rasende på mig.
Det overrasker mig lidt, for hvad så?
Hvem er jeg? Træffer jeg dine beslutninger?
Jeg bestemmer ikke noget.
Jeg forstår, at folk bliver vrede, når jeg siger, hvad de burde gøre,
eller hvad der burde ske, hvis jeg kunne ændre det.
Men kunne jeg ændre det, var jeg ikke så vred.
Vreden skyldes, at jeg ingen magt har, men er fyldt med meninger.
Metroerne er usle. Og de er farlige.
Du bliver skubbet og mast.
Nogle gange bliver man overfaldet i fuldt dagslys i metroen.
Jeg husker, da offentlig transport var New Yorks stolthed.
Hvad skete der?
Er New York bedre eller værre i dag, end da du ankom?
Man hører altid, hvor forfærdelig New York var i 70'erne.
New York gik konkurs. Jeg anede det ikke, fordi…
Du morede dig med rotter, ødelagte bænke i parken, graffiti.
-Det var New York. -"Jeg hygger mig."
Ja, fordi…
"Jeg er fuld. Og hvad så, hvis bussen er dækket af graffiti?"
Sådan så New York ud, det var New York.
Folk, der kommer hertil nu, tænker: "New York, havestole på Times Square."
Når de tager dem væk,
siger folk, der bor her nu: "Hvor er havestolene?
Det var det ægte New York."
Tror du, Times Square Café stadig er midt på gaden?
Jeg ved ikke, om du ved det, Marty, for du…
Jeg tager ikke længere end 57th.
Indtil for nyligt,
lagde de i døgndrift belægning på de der cementtingester…
Øerne, ja, midt på Times Square.
Og lige før han endelig blev smidt ud,
sagde Bloomberg: "Og nu er de permanente."
Og jeg tænkte: "Permanente? Din knoldesparker."
Hvad er permanent i New York? Virkelig? De er ikke permanente.
Men den dag opdagede jeg… Hvad kostede de? 40 millioner dollars.
40 millioner. Det var ikke på Bloombergs regning.
Okay? 40 millioner dollars i skattepenge.
40 millioner for det. Fordi så mange New Yorkere har sagt:
"Jeg hader, at der mangler steder at ligge på Times Square."
Ja. Hader det.
"Det er uudholdeligt." -Ja.
"Vi rejser. Vi holder ikke det ud mere."
Gaderne er helt fyldt
med de her forfærdelige blomsterkummer
med falske planter, måske er de ægte. Jeg ved det ikke.
Ægte eller falske planter, aner det ikke. Hvad skal de på Times Square?
Det er ikke kun på Times Square. The Bowery. Hele byen.
Det er overalt. Planter, havestole. Du ved, nips.
Det ligner min bedstemors lejlighed.
Man forventer at se små billeder af børnebørn,
små skåle med sure bolsjer…
Når New Yorkerne hører om budgetnedskæringerne,
ved de, at New York er på fallittens rand.
-Kan man sige, at… -York New York er ikke på fallittens rand.
Kan man sige, at styret i New York bliver mindre effektivt,
gaderne mere beskidte, borgerne mindre beskyttet mod brand og kriminelle?
New York er ikke på fallittens rand. New York består.
BORGMESTER BEAME
Og det er stadig verdens bedste by.
Og tilbyder, selv efter dette,
befolkning flere services end nogen anden by i verden.
Jeg vil gerne være borgmester i New York,
men det dårlige ved borgmesterposten…
Det er et hårdt job.
Borgmester i New York er landets næsthårdeste job.
Man starter tidligt på dagen.
Det skulle deles i to, og jeg ville være aftenborgmester.
Jeg melder mig.
En anden må være dagborgmester. Jeg er aftenborgmester.
Jeg starter ved 16-tiden og fortsætter hele natten om nødvendigt.
I New York foregår der meget sent om aftenen.
Hvad ville du ændre på New York om natten, mens dagborgmesteren sov?
Metrosystemet er det første, jeg ville ændre, og det er ikke kun mig.
Det er det første, jeg ville ændre ved New York.
For et par uger siden tændte jeg for radioen. WNS News.
Og de sagde, at L-linjen, som er et tog fra Brooklyn,
"L-linjen er lukket i dag, fordi der er en dårlig lugt på toget."
Hele dagen lang.
Hvert tiende minut sagde de:
"Der er en forfærdelig lugt. Der er lukket."
Og jeg tænkte: "Er metroen lukket, fordi den lugter forfærdeligt?"
Hvad betyder det i grunden?
Hvor meget værre end normalt kan den lugte?
De ved ikke, hvad det er.
Jeg tænkte: "Hvem bemærkede det?" Altså at toget lugter forfærdeligt.
Sagde nogen: "Toget lugter endnu værre end normalt"?
Som om der før duftede af blåregn, og der var en alpelandsby.
Hele dagen kunne de ikke finde årsagen til lugten.
Og dagen gik. L-linjen havde været lukket i fem timer.
De gik ned og konstaterede: "Det lugter ikke så slemt, som tidligere."
Klart. Der har været tomt i fem timer.
Lad mig sige dig, hvad der lugter forfærdeligt på L-linjen. Passagererne.
Okay? Endelig kom de og sagde, at det var noget lækkende motorolie.
Der var også en kommentar i nyhederne om, at de havde testet det,
og det var ikke skadeligt.
Det var god motorolie, de kunne lugte.
Det var efter 11. september, omkring en time efter,
at Christine Whitman, der ledede EPA på det tidspunkt,
kom og sagde: "Det er i orden. Luften er fin."
Jeg husker, at jeg sagde: "Hvordan det? Det er selvfølgelig løgn."
Og det var ikke…
George Bush var præsident, så vi var vant til en vis type løgn,
men jeg sagde: "Det er umuligt."
Man kunne lugte, hvad alle kaldte "støvet" over 80 karréer.
Du ved? Men hun sagde, det var fint.
Og nu har tusindvis af mennesker kræft,
for det var ikke støv,
og det var ikke fint.
-Er det ikke rart at se byen så rolig… -Byen er rolig, fordi der ingen er i den.
New York, stille? Der er sket noget.
Jeg husker altid, hvor stille byen var 11. september.
Jeg mener, hvis man ikke boede lige der.
Ellers har jeg kun hørt New York så stille…
Jeg boede i Midtown. Der var aldrig stille.
Det var, da de offentliggjorde OJ Simpsons dom.
Hele byen så tilsyneladende tv,
og hele byen var dødstille, indtil de offentliggjorde dommen.
Hvad var det andet, du ville? Det var Godzilladragten, vi ville bruge.
Ishirō Honda. Vi tramper på hele byen.
Okay, du slentrer ned ad… Er det Hudsonfloden?
Det er East River. Hvis noget slår dig…
Jeg er mere bekymret for, om jeg rammer noget, end om noget rammer mig.
Er der forskel mellem modellen af New York, og som det er nu?
Er der noget…
Da jeg først kom her, for ikke så længe siden,
ledte jeg efter bygningen, hvor jeg bor, som, da dette blev bygget,
var tre lagerbygninger lavet til et lejlighedskompleks, og jeg fandt dem.
Og man føler, som man altid gør. Jeg skulle have købt en tier, ikke?
Jeg ville overbevise en vens datter om at flytte tilbage til New York.
Hun sagde: "Jeg vil gerne, men jeg har ikke råd."
Jeg sagde: "Flyt tilbage. Jeg siger dig, ingen har råd til at bo i New York."
Ingen har råd til at bo i New York. Men otte millioner mennesker gør det.
Hvordan gør vi det? Vi ved det ikke.
Det er en gåde for os.
Vi har ingen anelse.
Og sådan er det. Jeg aner det ikke, men vi er her.
Man kan komme her uden at vide, hvordan man skal leve her,
og på en måde får man det til at fungere.
Så enkelt er det.
Okay.
Når man forlader New York,
eller bor man et stykke tid et andet sted, kan man ikke komme over bekvemmeligheden.
Man flytter i en lejlighed og tænker:
"Finder jeg nogensinde et renseri?"
Nogle gange finder man det aldrig. Nogle gange er der ikke et. Eller man går…
Der går tre måneder, før jeg kommer i sådan et skænderi,
at jeg ikke kan komme her igen.
Tænk, at der er folk, der bor steder,
hvor de bare tager tøjet og går på renseri.
Det er et lille ærinde.
Men alt i New York er som Nibelungens Ring.
Alt i New York er som en operaproduktion. Det er utroligt omstændigt.
Så man indser, at det er så svært at bo i New York,
at når folk spørger: "Hvorfor bor du i New York?",
kan man ikke svare dem.
Men man ved, at man har foragt for folk, der ikke har modet til det.
"Du bor et sted, hvor alt er let, hvor folk er søde mod dig,
og ingen prøver at snyde dig hele tiden.
Kalder du det at være voksen?"
Det overrasker mig,
hvor mange folk i tyverne, kommer op til mig på gaden og siger:
"Fran, bare jeg havde boet i New York i 70'erne. Det lod til at være sjovt."
En ting er helt sikkert.
Da jeg var i tyverne, gik jeg ikke op på folk og sagde:
"Bare jeg havde boet i her i 30'erne." Det tænkte jeg aldrig. Så derfor…
Fordi de ved, at jeg var her dengang,
er jeg et øjenvidne.
Hvis du var borgerkrigsentusiast, og så Abraham Lincoln, ville du tænke:
"Han var der. Jeg spørger ham."
Har du ikke reservation, så vent udenfor.
Nu spiller vi en sang om en dreng i New York.
For de fleste af dem, jeg kendte, som økonomisk var som mig,
var varme et stort emne. Vi talte meget om det.
Og jeg tog på Max's og scorede,
men spurgte først: "Har du varme?"
Og det jeg fandt utroligt tillokkende.
Pludselig var personen som en ung Brigitte Bardot.
"Har du varme? Lad os gå."
New York Dolls var forrygende, og så få mennesker så dem.
De optrådte på Mercer Arts Center, der en dag…
…kollapsede. Sådan var New York.
Vi kom ofte på Mercer Arts Center, for at se Dolls og andre, men især Dolls.
Og en dag styrtede det bare sammen.
Bygningen styrtede sammen. Det var misligholdelse.
Når man sagde: "Mercer Arts Center kollapsede,"
var ingen overraskede. "Nå, det kollapsede."
Tre bygninger styrtede sammen det år.
De styrtede sammen, fordi ingen vedligeholdt dem.
Sådan var det bare. Jeg tænkte aldrig over det.
Jeg tænkte på mange ting, men ikke et bedre New York.
New York var fantastisk. Derfor kom jeg. Ikke, fordi der var rent.
Jeg kom fra renhed. Det var ikke: "Jeg må til New York. Der er så pletfrit."
Jeg kom ikke, fordi her var sikkert. Jeg kom ikke, fordi det var farligt.
Jeg var ikke glad for at være i fare, men jeg blev hurtigt akklimatiseret.
Jeg har de samme vaner som i 70'erne.
Når jeg sidder i metroen og ser folk efterlade tasken ved siden af sig.
"Er du skør?" Jeg får lyst til at stjæle den.
Uanset hvad jeg har med… Det kunne være en blyant.
…holder jeg det i et dødsgreb. "Du får ikke blyanten fra mig."
Jeg ville aldrig efterlade noget ved siden af mig.
Og ikke fordi jeg tror, at folk tror, det er en bombe,
men fordi nogen stjæler det. Selvfølgelig.
Det er det, der sker.
I 1971 eller sådan noget,
smadrede nogen forruden på min bil fra gymnasiet, som jeg stadig havde,
og tog et æble og en pakke cigaretter, der lå på instrumentbrættet.
En pakke cigaretter kostede 50 cent.
Et æble, ét æble, ti cent.
Jeg ringer til politiet. Jeg fik dem til at komme.
Dengang var de stadig på gaden.
"Nogen har smadret min forrude og stjålet fra mit instrumentbræt."
Betjenten siger: "Hvad stjal de?" "Et æble og en pakke cigaretter."
Og han siger, "Hvad forventede du?
Hvis du efterlader værdier, så folk kan se dem,
smadrer de din forrude. Det ville alle gøre.
Er du dum, eller hvad?"
Han havde ret, så jeg sagde ham ikke imod.
Jeg indså, at det må man forvente.
Der var åbenbart den overskrift, der sagde:
"Præsidenten til New York: Gå ad helvede til"
Ja, "Ford til New York: Fald død om." Men hvem det, der er død?
Selvom New York ikke er, hvad den plejede,
tror jeg ikke, at de lader mig bo andre steder.
Jeg tror bare, de ville mødes i byrådet
og sige: "Vi er her for at fortælle dig, at du må rejse. Du kan ikke bo her."
-Det er det, de gør med mig. -"Beklager. Tid til, at du rejser."
Tekster af: Anja Molin