PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Vím, že se to teď nesmí říkat. Umění může být cokoli. Každý je umělec.
Lidé se soudí, protože tvrdí,
že nemůžou udělat svatební dort gayům,
protože dort je jejich umění.
Kromě politické stránky věci,
že je to odsouzeníhodné, jde o to, že...
„Poslyšte, pane cukráři, když to lze jíst, není to umění.“
Chápete? Když můžete říct: „Dám si tohle a k tomu kávu,“ není to umění.
Je to občerstvení.
- Ano? - Zdravím.
Můžete mi říct, na čem právě pracujete?
O čem píšu? Dejte mi své číslo, zavolám vám.
Jak se má člověk naučit smysl pro humor?
Jak získáte smysl pro humor? Stejně jako nesmrtelnost.
Jo.
Co jsi říkala o někom, kdo dal svou fotku na Instagram?
Jsem venku a někdo mi říká: „Viděl jsem to na Instagramu, tak jsem přišel.“
Kdo to dal na Instagram?
Ne, já vím. Nemůžu tomu uvěřit.
Nemyslíte, že je to špatný nápad?
PŘEDSTÍREJME, ŽE JE TO V POŘÁDKU
Vzpomínám si, když jsem si poprvé všimla, že nemám talent.
Jako dítě jsem hrála na cello
a měli jsme školní orchestr. Každá škola měla orchestr.
Tahle státní škola... Každá státní škola měla orchestr.
A škola vám zapůjčila cello.
V určitém věku, nepamatuju si kdy,
jste to cello museli vrátit,
a když jste chtěli hrát dál, museli jste si cello koupit.
Takže si dobře vzpomínám, jak jsem řekla rodičům,
„Tohle cello musíme vrátit a musíme koupit jiné.“
Pamatuju si, že jsme bydleli v malém patrovém domku.
Byly tam asi čtyři schody a kuchyň.
Sedávala jsem na těch schodech a poslouchala rodiče.
A slyšela jsem je, jak se snaží vymyslet, jak to cello zaplatit.
Tak jsem vešla do té kuchyně,
ačkoli jsem neměla vědět, že o tom mluví,
a řekla jsem: „Nekupujte mi to cello.
Vážně mi to vůbec nejde.
Nestojí to za to, abyste na tom za mě utráceli peníze.“
A moje matka řekla: „Víš, to je proto, že málo cvičíš.
Kdybys cvičila víc, byla bys dobrá.“
A já na to: „Ne, kdybych víc cvičila, byla bych lepší,
ale nikdy nebudu dobrá.“
Vážně mě to bavilo. Pamatuju si, že mě bavilo, jak mi to nejde.
Když hraje celý orchestr, není slyšet, jak špatně hraju.
Je to nádherný zážitek.
A Leonard Bernstein byl můj dětský idol.
Když jsem byla malá, Leonard Bernstein měl televizní pořad
Young People's Concerts,
a bylo to v neděli,
a já jsem čekala každou neděli na Leonarda Bernsteina.
Zbožňovala jsem ho.
Chodily tam skutečné děti.
Já ne, ale viděla jsem, jak tam vcházejí.
Trvalo mi asi dva roky, než mi došlo, že jsou skutečné.
„Tohle jsou skutečné děti?“ Myslela jsem si, že to jsou herci.
Dobře. O čem si myslíte, že ta hudba je?
Hudba, to jsou tóny.
Krásné tóny a zvuky, které jsou naaranžované tak,
že je potěšením je poslouchat. To je celé.
Vysvětloval to v televizi,
a navíc vypadal přesně tak, jak by si dítě představovalo dirigenta.
To také fungovalo.
„Tohle lze udělat s tímto nástrojem,
a to nejsi ty, Fran.
To není pro tebe.“ Bylo jedno, jak moc jsem cvičila. Věděla jsem to.
A to bylo celé.
Věděla jsem, co je to talent, protože jsem si uvědomovala,
jak mi v tomhle chybí.
Když jsem byla malá, chtěla jsem být umělkyně a říkala jsem si,
proč jsem to neudělala?
Pak mě napadlo: „Fran, rozhodla ses nebýt umělkyně, protože to přináší potěšení.“
Baví mě kreslit.
Je to stejné, jako když jsem velmi přísná na ostatní.
Na sebe jsem mnohem přísnější.
Je to jako když lidé říkají: „Proč židé nesmí jíst slaninu?“
A já odpovím: „Dobře chutná.
Moc dobře chutná.“
Někdo někdy musel říct: „Je moc dobrá. Ne.“
A tak jsem si i já v určitou chvíli musela nevědomky říct:
„Kreslení, malování, moc velká zábava. Ne.“
Odkud myslíte, že máte svůj smysl pro humor? Je to přirozené nebo výchovou?
Řekla bych, že to mám přirozené, protože mě v tom nikdo moc nevychovával.
Vlastně jsem za to byla káraná.
Jako dítě... Byla jsem holka. Asi jste to nezažil.
Když mi bylo okolo 12, máma mi řekla:
„Když jsi s kluky, nebuď vtipná. Kluci nemají rádi vtipné holky.“
Bohužel se mýlila.
Jediné, co jsem kdy vyhrála, byla v deváté třídě
Cena třídního baviče a já se jí bála přinést domů.
Která škola udělovala cenu bavičům?
Střední škola v Morristownu,
jediná, kterou jsem kdy dokončila.
- Měli nejvtipnějšího studenta? - Ano. Třídního baviče.
Víte, nebylo to nic těžkého.
Nesoupeřila jsem s Oscarem Wildem.
Pamatuju si, když jsem byla malá, bylo mi asi 12 nebo 13,
a byla jsem u svým rodičů, kde jsem bydlela.
Pamatuju si, jak jsem ležela na trávníku, dívala se na nebe a přemýšlela jsem:
„Jak se odsud dostanu?“
Nemyslete si, že jsem měla dickensovské dětství, neměla.
Ale nebylo to pro mě.
Nebylo to tam špatné.
Ale říkala jsem si: „Ne, tohle není místo pro mě.“
Proč podle vás tolik mladých lidí stále přichází do New Yorku? Čím to je?
New Yorkem. Tím to je.
Co tomu chybí?
Tak bychom se na to měli dívat. Není to to, odkud jsou.
Proto sem přichází.
Jedním z důvodů,
proč lidé v našem věku přicházeli do New Yorku, byl ten, že byli gay.
Dnes můžete být gay kdekoli.
Jasné?
Přicházeli jsme sem, protože jsme jinde žít nemohli.
A to vytvořilo takovou
velkou populaci rozzlobených homosexuálů, to je pro město vždy dobré.
Pro město není nic lepšího, než když v něm je velká populace rozzuřených homosexuálů.
Z těch se pak stanou velmi šťastní homosexuálové,
a je to tu pak velká zábava!
Mnoho lidí, které jsem znala, kteří přišli do New Yorku odjinud...
Mnoho těch lidí bylo velmi úspěšných.
Víc než lidé, kteří se v New Yorku narodili.
Myslím, že to bylo proto, že lidé z New Yorku chápali, jak je to těžké.
Ale když jste to nevěděli, prostě jste přišli.
Víte, když jsem psala poezii, byla jsem mladá.
Vešla jsem do kanceláře Grove Press,
což bylo velmi uznávané, bohémské nakladatelství,
se svou sbírkou básní.
Vešla jsem tam, bosa, to chci zdůraznit.
Chodila jsem po New Yorku bosa.
Překvapuje mě, že jsem stále ještě naživu, ačkoli jsem chodila po New Yorku bosa.
Vešla jsem tam a položila ten rukopis recepční na stůl.
A řekla jsem: „Já jsem básnířka.“
„Já jsem básnířka.“ Vážně?
„Zdravím, John Donne, já jsem básnířka.“ „Já jsem básnířka
a chci vám dát tenhle rukopis.“ A ona na to: „Dobře.“
Nechala jsem to tam a každý den jsem čekala
na dopis, ve kterém bude:
„Jsme nadšení, že jsme vás, skvělou básnířku, objevili.“
Ten dopis nakonec přišel a stálo v něm: „Je nám líto, ale děkujeme.“
Když vyšla moje první kniha, první co mě napadlo bylo:
„Díky bohu, že tu sbírku nevydali.“
Samozřejmě jsme byla strašná básnířka a oni by ji vydali znovu.
Takže jsem měla štěstí, že mě odmítli.
Říká se, že vás vyloučili ze střední a vy jste přišla do New Yorku.
Jak jste se uživila? Co jste dělala, když jste přišla do New Yorku?
Nikdy jsem se toho nebála.
Alespoň jsem si nemyslela jsem si, že něco nezvládnu.
SPISOVATELKA/KOMIČKA
Což bylo pozoruhodné, vzhledem k tomu, jak jsem byla neúspěšná ve škole,
což bylo to jediné, co jsem do té doby dělala.
Nemůžete mít větší akademický neúspěch, než že vás vyhodí ze střední.
Neměla jsem za sebou celoživotní úspěch, který by mi pomáhal.
Ale nepřemýšlela jsem o tom.
Přišla jsem do New Yorku, abych byla spisovatelka. To bylo celé.
Když jsem byla malá, milovala jsem psaní.
Milovala jsem psaní, dokud jsem nedostala první zadání za peníze.
A pak jsem to nesnášela.
Za svého života...
jsem potkala jen jednoho velmi dobrého spisovatele, který miloval psaní.
Jen jeden miluje psaní. Většina lidí, kteří milují psaní, v tom jsou strašní.
Samozřejmě milují psaní. Já ráda zpívám a jsem hrozná zpěvačka.
Není překvapující, že milujete něco, v čem jste špatní.
Podívejte se,
Můžete dělat spoustu věcí, ve kterých nejste dobří,
a na tom není nic špatného, dělat věci nešikovně, špatně nebo příšerně,
ale nechte si to pro sebe.
Neukazujte to ostatním.
Myslím, že lidé by měli ukazovat světu věci, které...
nejsou skvělé. To většina lidí nedokáže.
Ale lepší než většina věcí, které lidé ukazují.
Dnes lidé ukazují všechno. Všecičko.
Na tom není nic morálně špatného,
ale zajímalo by mně, jak tito lidé, kteří...
Tohle dělají mladí lidé,
kteří se narodili v tomto světě.
Zajímalo by mě, jak by něco posuzovali.
A protože posuzování je vlastně mé povolání,
hodnotit je mé povolání,
myslím, že v generaci mladých není nikdo jako já.
Nemohli by být jako já.
Ne, že by byl můj život peříčko, ne, že by lidé měli rádi mé způsoby,
ale, víte, oni...
Buď jsou neuvěřitelně kritičtí, takovým šíleným způsobem,
typu: „Nesnáším tvůj účes. Měl bys umřít.“
Znáte to. Nebo ostatní přehnaně chválí.
„Je to skvělé. Jsi skvělý. Pokračuj. Jsi skvělý.“
A já bych řekla:
„Tvůj účes? Nikdo by neměl zemřít kvůli tvým vlasům.
Ale tvé psaní? Nech toho. Už nepiš. Nejde ti to.“
Jednou jsem se vás zeptala... Protože často říkáte, jak ráda píšete.
To spisovatelé často neříkají.
TONI MORRISONOVÁ
Ptala jsem se vás, proč ráda píšete.
Řekla jste, že jinak se moc zabýváte životem.
No, musím říct, že když jsem dokončila svou první knihu, Velmi modré oči,
měla jsem velmi melancholické období, které bylo velmi silné, a já...
Teď už to znám. Už ten pocit předvídám, když dokončuji nějaký román.
A před dokončením posledních změn,
to neustálé přebírání a třídění
a ujišťování se, že je tam tohle slovo a ne jiné.
Ale je to pravda.
„Zabývat se životem“ je možná trochu silný pojem, Fran, ale určitě...
Jen vás cituji, doslova.
Hlavní věcí, kterou spisovatelé potřebují, nebo malíři nebo jiní umělci, je talent.
A na talentu je skvělé, že je to jediná věc,
jediná, která mě napadá,
že je mezi lidmi na světě rozdělený úplně nahodile.
Vůbec to s ničím to nesouvisí. Nelze si ho koupit.
Nelze se ho naučit. Nelze ho zdědit.
To není možné. Nelze ho získat geneticky.
Je rozsypaný po celém světě jako písek a může se objevit kdekoli.
Je spoustu míst, kde můžete mít tento talent,
ale nemůžete ho vyjádřit.
Jasné? Takových míst je spoustu, ale...
A to je možná ten důvod, proč lidé stále,
obzvlášť v této zemi,
hledají důvod úspěchu nějaké knihy nebo…
Když říkám „úspěch“, nemyslím tím komerční úspěch. Ale kromě talentu.
Protože to lidi rozčiluje.
Jak bohatá byla Edith Whartonová, když začínala?
Velmi bohatá. Edith Whartonová byla nesmírně bohatá.
Byla neuvěřitelně bohatá. Jasné?
To, co dělá z Edith Whartonová skvělou spisovatelku, je talent.
Ale výsady jejího bohatství a sociální třídy jsou důvodem,
proč máme tuto knihu, která je strhující.
Ale pro někoho z její třídy není běžné psát.
Ti, kteří o této třídě psali, nebyli její součástí.
Bylo to... Obzvláště pro ženu.
V době Edith Whartonové
byla spousta bohatých žen, které takové knihy nenapsaly.
Protože bohaté ženy budou vždy existovat, je dobré mít jednu takovou.
Mám tu dopis z jednoho článku z New York Times z 31. července,
který přečtu.
„Pracovník na vzdělávacím oddělení na radnici odsuzuje test z porozumění textu,
ve kterém byl úryvek z Věku nevinnosti Edith Whartonové.“
Jedná se o pasáž, která začíná, začátek citace,
„Newyorčané se shodli, že hraběnka Olenská ztratila svůj půvab‘.“
Ta stížnost zněla: „Dívky, které budou dělat tuto zkoušku,“
budou pociťovat zmínku o ztrátě půvabu jako, cituji: „psychickou ránu“.
Konec citace.
Nemluvě o hraběnkách, které by... Víte, je to jako...
Vždy jsem se snažila neurazit žádnou hraběnku.
Tohle je šílenství!
Jasné? Ale mám velkou radost.
Mimochodem, tohle je jediný způsob, jak je přimět číst Edith Whartonovou.
Pokud je umělec skutečným umělcem, jediné, co ho zajímá, je,
jak probudit mysl lidí.
Aby si muži a ženy uvědomili,
že existuje něco většího, než jen to, co vidíme navenek.
VZPOMÍNKA NA MARVINA GAYE REŽIE
Takže to se vždy odráží v hudbě skutečného umělce
nebo v jeho díle, v jeho obrazech.
Teď půjdeme na začátek. Pokračuj až na začátek.
Na začátek.
To je to ostinato.
Řekněme, že uděláme asi čtyři.
To je ono.
Vím, jak se spousta věcí vytváří.
Ne, že bych to uměla, ale vím, jak se dělá obraz nebo kresba.
Ale jak se píše písnička, to nevím.
Tak jo, ještě mi to jednou zahrajte.
Vím, jak se píše text, ale nevím, jak se píše hudba.
A uvědomuju si, že jsem viděla filmy
s velkými koncerty velmi populárních hudebníků.
A teď mají všechny ty kamery, které se přibližují
a vidíte tváře těch lidí.
Když to vidím, velmi mě zajímá publikum.
Vidím to a...
Je vidět, jak jsou lidé šťastní a vděční za tu hudbu.
Obzvlášť za populární hudbu z jejich mládí.
Nezáleží na tom, zda populární hudba jejich mládí
byl Frank Sinatra, Billy Joel, David Bowie nebo Q-Tip.
Říkají si: „Pamatuješ, jak jsme šli na naše první rande?
To byla tahle píseň. Pamatuješ?“ Na tom lidem velmi záleží.
A milují toho, kdo jim to dává.
A celé je to pro ně tajuplné.
Nikoho lidé nemilují tak, jako muzikanty.
Víte, žádné umění... Muzikanti jsou milováni.
Víte, doopravdy zbožňováni,
protože umožňují lidem vyjádřit jejich emoce a vzpomínky.
Žádné jiné umění to nedokáže.
Myslím, že muzikanti…
Pravděpodobně muzikanti a kuchaři
zodpovídají za nejvíc potěšení v lidském životě.
Takže kdykoli slyším hudbu nakladatelství Motown, která byla populární,
když jsem byla mladá, hned jsem šťastnější.
Není pochyb o tom, že mi dělá radost.
Tohle neplatí téměř o ničem.
Ale myslím si, že Motown je nelepší hudba na světě?
Ne, nemyslím.
Ale když se mě zeptáte: „Dělá vám tahle hudba radost?“ Ano.
To je pro lidi velmi důležité.
Hudba dělá lidem radost a neubližuje jim.
Většina věcí, která vám dělá radost, je i škodlivá, takže tohle je neobvyklé.
Je to jako droga, která vás nezabije.
Na fyzickém kontaktu mezi umělci je mnoho zajímavého. Na společně stráveném čase.
Trávit spolu čas je důležité.
Ať už to byl klub Max's a milion dalších míst. A milion míst předtím.
To byl New York. To byla Paříž. Jiné doby, jiná města.
Ale je to velmi důležité.
Pamatuju si, když Michael Bloomberg zavedl zákaz kouření
a já jsem s ním pořád byla v kontaktu,
říkám mu: „Víš, jak se říká tomu, když umělci posedávají v barech
a restauracích, baví se, pijí a kouří?“
A on na to: „Jak?“ A já na to: „Dějiny umění.“
Zamyslete se. Kdyby Picasso musel kouřit venku,
něco by mu mohlo uniknout.
Řekla byste, že skvělí sportovci jsou srovnatelní se skvělými umělci?
Skvělý sportovec je srovnatelný se skvělým tanečníkem.
Ale ne se skvělým spisovatelem.
Nesouhlasím.
Já vím. Jak šokující.
Jsem ohromená.
Řekl bych, pro mě…
Ti, kteří se mnou nesouhlasí tak jako vy, jsou mí příbuzní.
Neřekl bych... Michael Jordan je srovnatelný se Sinatrou,
s Michelangelem…
s Countem Basiem, s Dukem Ellingtonem.
Je na stejné úrovni. A nemůžete... Podle mě!
Možná, že ve svém sportu je na stejné úrovni. Netvrdím opak. Nevím.
Všichni mu říkají nejlepší basketbalista. Věřím vám.
O tom se s vámi nebudu přít.
Není jen skvělý... Ale co ten muž... Chci říct...
Ať jste v jakémkoli oboru, když dosáhnete takové úrovně, je to jako panteon.
Samozřejmě, že souhlasím, že jsou na nejvyšší úrovni.
Ale 40 let po smrti Michaela Jordana, nikdo nebude poslouchat jeho nahrávku,
jako je to možné s Dukem Ellingtonem.
Duka Ellingtona můžete mít vždycky, protože...
Nemyslím jen nahrávku ve smyslu desky.
Existuje záznam o jeho práci.
To dílo je pořád stejné. Michael Jordan nebude dál hrát basketbal.
Nezanechává stálý záznam.
Díváte se na Jordanovy staré basketbalové zápasy?
Ano.
Vím, že je to možné.
Vím, že je to možné, ale díváte se na ně?
Není součástí té zábavy, že neznáte výsledek hry?
- Ano... - Už to ale víte.
Ale po…
Copak Picasso ještě maluje? Tak maluje?
Ne, ale ty obrazy, které máme, jsou ty samé, které namaloval.
- Jak to myslíte? - Není v tom žádné očekávání.
Neřeknete si: „Jak to asi dopadne?“ Proto se na Picassa nedíváme.
Nedíváte se na basketbalový zápas, abyste zjistili, kdo vyhraje?
Když už víte, že Michael Jordan vyhraje, podíváte se na to znovu?
Ano. Jde spíš o to, jak to do háje udělal.
Dobře. Asi i tak se na to lze dívat.
Přesuneme se k Femmes d'Alger.
Picassovy Femmes d'Alger. Nádherný obraz.
Na kolika začneme. Na 100 milionech dolarů. Sto milionů.
105 milionů.
Velký Picasso, Nude, Green Leaves and Bust z roku 1932. Začneme s 58 miliony dolarů.
Proč ne? 129 milionů. Kdo mi dá 130? Možná číslo 47?
Na 92 milionech... 93 milionů.
Počkat. 147, vidíte, 147.
93 milionů proti vám a vám.
Nečekejte. 147, prodám to proti vám.
95 milionů dolarů. Poslední šance za 95. 95 milionů.
Odvážná nabídka. Díky moc. Jsme na 160 milionech dolarů, dámy a pánové.
Férové varování. Picassovy Femmes d'Alger, které se prodávají tady v Christie's,
160 milionů dolarů.
Je to vaše, prodáno.
Co se týče naší kultury, všech forem umění, která myslíte,
že má v tuto chvíli nejvíc nedostatků?
- Myslíte, která je nejhorší? - Jo.
Jo.
- Těžko říct. - Jo, je to těžké.
Které umění má nejblíže k podfukům?
Řekla bych, že vizuální umění, nebo to, čemu se říká vizuální umění.
A rozhodně nejsem jediná, která si to myslí.
Myslím, že o tom panuje široká shoda.
Je to jeden velký kšeft.
Jo.
- Souhlasíte? - Souhlasím.
Ale přemýšlím o těch cenách a o těch neskutečných... Jo, je to kšeft.
- To je to, o čem slyšíme. O cenách. - O cenách.
Když půjdete na aukci, ukáží Picassa, hrobové ticho.
Jakmile kladivo odklepne cenu, potlesk.
Žijeme ve světě, kde lidé tleskají cenám ne Picassovi.
Případ uzavřen.
Jasné? Takže...
Tleskají té ceně. Měli by tleskat, když ukáží Picassa.
- Já vím. - „Neumí krásně malovat?“
Ne, „Ty ale umíš nakupovat!“
Zap!
Když jsem byla mladší, chodívala jsem do jazzových klubů,
kde bylo spousta skvělých žijících jazzových muzikantů.
Za svého života jsem pravděpodobně viděla každého žijících jazzmana.
- Několikrát. - Kdo byl váš nejoblíbenější?
- Asi Mingus. - Charlie Mingus?
Znala jsem ho docela dobře.
K čemu ta zbraň?
Někdo mě vykradl. Když jsem se nastěhoval, vloupali se dovnitř a všechno vzali.
Kdo vás vykradl?
Kamarádi, nepřátelé? Nemám tušení.
Musel to být kamarád, protože šli rovnou po mé šperkovnici.
Musel to být někdo, kdo mě znal. Někdo... Ne kamarád, ale někdo blízký.
Jednou se střelil do nohy, protože se s ním rozešla jeho žena, tehdy přítelkyně.
Takže se střelil do nohy
a pak šel krvácející po schodech do jejího bytu,
aby jí ukázal, co mu udělala.
Schválně se střelil do nohy.
S Charlesem jsem se přátelila, protože jeho žena vlastnila časopis...
Noviny. Říkalo se jim neoficiální noviny.
Vlastnil jsem první časopis, nebo vlastně noviny,
které se překládaly na půl, pro které jsem pracovala, když mi bylo 19.
A ona je vlastnila. A tak jsem ho znala.
Dva, tři, čtyři.
Byl velmi náladový. Doopravdy náladový.
Jednou se na mě rozčílil uprostřed programu ve Vanguardu
když mě uviděl, seskočil z jeviště, vyběhl po schodech,
a on byl tlustý, žádný atlet.
A já si myslela, že byl starý. Táhlo mu asi na padesát.
Ale já byla dítě, bylo mi 19, ale neuměla jsem běhat.
A on běžel za mnou, křičel na mě, po celé Sedmé Avenue
až skoro ke Canal Street,
a já už jsem pak nemohla, tak jsem se posadila na ulici.
A on... Mimochodem, on měl hrát.
Zbytek kapely bylo na jevišti ve Vanguardu,
což bylo v tu chvíli asi 20 bloků daleko.
Tak jsem si sedla já, pak si sedl on,
podíval se na mě a říká: „Chceš se jít najíst?“
A já mu zdůraznila:
„Jsi uprostřed programu, lidé se na tebe přišli podívat.“
Byl to tak slavný strávník, že jít s Charlesem Chinatownem,
znamenalo, že šéfkuchaři vycházeli z kuchyní a tleskali mu.
Tak si ho oblíbila moje matka.
Přišel k mý rodičům na Den díkůvzdání. Ano.
Moje matka ho milovala. Byl to skvělý jedlík.
Říkávala: „Ten Charles je takový skvělý jedlík.“
Nejenže snědl spoustu porcí,
ale pak přišel do kuchyně a dojedl krocana.
Většina lidí ho má za hudebního génia. Má matka v něm viděla jedlíka.
- Jednou jsem měla snídani s Ellingtonem. - Fakt?
- S Charlesem a... - Kde to bylo?
V Reuben's, to bývala nonstop restaurace
na 58. a Páté Avenue.
A Ellington byl jediný, koho jsem viděla, že by mu Charles Mingus ustoupil.
Když byl Charles mladý, hrál u Ellingtona v kapele a vyhodili ho.
A Charles byl velmi... arogantní člověk.
Nechtěl, aby na něj lidé mluvili.
Většinou lidí pohrdal.
A jediný, komu ustoupil, byl Duke Ellington.
Byl k Ellingtonovi tak uctivý, že se na něj málem ani nepodíval.
A Duke Ellington na něj řval: „Charlesi!“
„Promiňte, Dukeu.“ Byl to úplně jiný člověk.
„Co se stalo s Charlesem?“ Chápete?
Každý má v životě někoho takového,
bez ohledu na to, jak jsou arogantní nebo úžasní.
Podle mě byl Charles skvělý umělec.
ale podle Charlese byl Duke Ellington důležitější.
Když obdivujete něčí práci, kus si z ní vezmete.
Došlo to k tomu, že současný moderní skladatel a ten...
co má být současný jazzový skladatel,
vychází z těch samých konzervatoří.
Přesně tak.
A je velmi těžké mezi tím najít hranici.
Vy jste v tom byl rozhodně jedním z průkopníků.
Ale nevyšel jsem žádnou konzervatoř.
Ne, ale byl jste jeden z prvních, kdo psali takzvaný symfonický jazz.
Moje konzervatoř bylo Capitol Theatre.
Ano, přesně tak.
Poslouchal jsem ty symfonie před filmy.
Možný v tom je mezi námi rozdíl.
Že by jste psal symfonický jazz a já psal jazzové symfonie.
- Bylo mi potěšením. - Něco takového.
Podívejte na mé manžetové knoflíky.
Půjčil mi je Sandy Rower, vnuk Alexandra Caldera,
který je sám vyrobil.
Nejsou součástí kolekce knoflíčků, jako to dnes umělci dělají. Vyrobil je.
Calder si je musel vyrobit sám pro sebe.
Nevyrobil je pro Fran. Vyrobil spoustu šperků.
V Met byla výstava jen s Calderovými šperky.
A bylo to fantastické.
Je tam nádherný Calderův životopis.
Jeho sestra mu v jeho sedmi letech
dala k Vánocům kleště a on o tom napsal.
„Tohle jsou nejlepší Vánoce mého života. Dostal jsem kleště!“
A on s nimi pak vyráběl.
Myslím si, že tyhle možná vyrobil stejnými kleštěmi.
Podle mě jsou prostě úžasné.
Překlad titulků: Kristýna Doležalová