A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Tudom, ma nem illik ezt mondani. Bármi lehet művészet. Mindenki művész.
Az emberek bíróságra mennek.
„Nem készíthetek esküvői tortát egy meleg párnak,
mert a torta a műalkotásom.”
A politikai aspektustól eltekintve, amely elítélendő, a másik szempont…
Rossz hírem van, Mr. Cukrász! Amit meg lehet enni, az nem műalkotás.
Ha mondhatjuk rá, hogy „Kérek egy szeletet meg egy kávét!”, az nem műalkotás…
Az harapnivaló.
- Igen? - Üdv! Mesélne az aktuális projektjeiről?
Az aktuális projektjeimről? Adja meg a számát! Felhívom.
Hogyan tanulható a humorérzék?
Hogyan sajátítható el a humorérzék? Ugyanúgy, ahogy a testmagasság.
Igen.
Mit mondtál arról, hogy valaki felrakott egy forgatást Instagramra?
Kint egy pasi elkezdi: „Eljöttem, mert láttam Instagramon.”
Ki tette fel oda?
Tudom. Hihetetlen!
Rossz ötlet, nem?
Emlékszem, mikor először éreztem, hogy valamiben nem vagyok jó.
Gyerekként csellóztam,
és volt egy iskolai zenekarunk. Minden iskolában volt zenekar.
Minden állami iskolában volt zenekar.
És kölcsönadták a csellót.
Egy bizonyos kortól, nem emlékszem pontosan,
az iskola visszavette a csellókat,
és ha tovább akartál játszani, meg kellett venned a csellót.
Emlékszem, mikor ezt elmondtam a szüleimnek:
„Vissza kell adnunk a csellót, és venni egyet.”
Emlékszem, kis kétszintes házban laktunk.
Volt vagy négy lépcső, aztán a konyha.
A lépcsőn ülve hallgattam a szüleim beszélgetését.
Próbálták kitalálni, hogyan fizessék ki a csellót.
Bementem a konyhába,
elvileg nem tudtam, hogy erről beszélgetnek,
és azt mondtam: „Ne vegyetek nekem csellót!
Nem megy jól. Tényleg nem.
Nem éri meg erre költeni a pénzeteket.”
Anyám azt mondta: „Ez azért van, mert nem gyakorolsz eleget.
Ha többet gyakorolnál, jól menne.”
Mire én: „Ha többet gyakorolnék, jobban menne,
de sosem leszek jó.”
Nagyon élveztem. Az egyetlen dolog, ami nem ment jól, de élveztem.
A zenekarból nem hallatszott ki, hogy rossz vagyok.
Gyönyörű élmény volt. És gyerekként imádtam Leonard Bernsteint.
Leonard Bernsteinnek volt egy tévéműsora gyerekkoromban,
a Young People's Concerts, vasárnaponként adták,
és minden vasárnap vártam, hogy láthassam őt.
Imádtam.
Igazi gyerekek voltak benne.
Nem én, de láttam őket bemenni.
Vagy két évbe telt, mire rájöttem, hogy igaziak.
„Ezek igazi gyerekek?” Az hittem, színészek.
Oké. Szerintetek miről szól a zene?
A zene hangokból áll.
Gyönyörű hangok és dallamok egymáshoz kapcsolva, olyan módon,
hogy öröm legyen hallani őket. Ennyi az egész.
Elmagyarázott dolgokat a tévében,
és pont úgy nézett ki, ahogy egy gyerek elképzel egy karmestert.
Ez szintén hasznos volt.
„Ezt lehet kihozni ebből a hangszerből,
és ez nem te vagy, Fran. Nem vagy rá képes.”
Nem számít, mennyit gyakorlok. Tudtam jól. Szóval ennyi volt.
Tudtam, mi az a tehetség,
mert tisztában voltam vele, hogy belőlem hiányzott,
ami a zenét illeti.
Egyszer kiskoromban művész akartam lenni, és arra gondoltam, miért tettem le róla?
Aztán arra jutottam, hogy azért, mert túlságosan élvezném.
Élvezem, ha rajzolhatok.
Tudod, ez olyan, hogy…
másokkal szemben szörnyen kritikus vagyok, de magammal még inkább.
Ez olyan, mint mikor megkérdezik, miért nem ehetnek a zsidók bacont.
Mindig azt mondom, hogy túl finom.
Mert túl finom.
Egyszer valaki azt mondta: „Ez nagyon finom. Nem ehetitek!”
Szóval bizonyára tudat alatt egyszer csak úgy gondoltam,
hogy a rajzolás és festés túl kellemes. Nem.
Szerinted honnan jön a humorod? Adottság vagy magadba szívtad?
Adottságnak mondanám, mert nem volt honnan magamba szívni.
Igazából büntetés járt érte.
Gyerekoromban, kislányként… Neked nyilván más volt.
12 éves lehettem, amikor anyám azt mondta:
„Ne viccelődj a fiúk előtt! A fiúk nem szeretik a vicces lányokat.”
Sajnos tévedett,
De az egyetlen dolog, amit megnyertem, kilencedikben,
az Osztály Mókamestere díj volt, és nem mertem hazavinni.
Hova jártál, hogy díjat adtak a szellemességért?
A morristowni gimnáziumba,
ami az utolsó iskola, amit befejeztem.
- És díjazták a legviccesebb gyereket? - Igen.
Nem volt túl erős a mezőny.
Nem Oscar Wilde-dal versenyeztem.
Emlékszem, nagyon fiatal voltam, 12 vagy 13 éves,
a szüleim házában voltam, ott laktam.
A pázsiton feküdtem, néztem az eget, és arra gondoltam:
„Hogy szabadulhatnék innen?”
Ne hidd, hogy dickensi gyerekkorom volt. De nem volt megfelelő számomra.
Nem volt rossz hely.
Egyszerűen csak úgy éreztem, hogy nem ott van a helyem.
Szerinted miért jön még mindig olyan sok fiatal New Yorkba? Mi van itt?
New York. Ez van itt.
Mi nincs itt?
Ezt így kell nézni. Bárhonnan jönnek, az nem itt van. Szóval idejönnek.
A korunkbeliek közül sokan azért jöttek ide, mert melegek voltak.
Mostmár bárhol lehetsz meleg. Oké?
De mi azért jöttünk ide, mert nem élhettünk máshol.
És emiatt tele lett ez a hely
dühös homoszexuálisokkal, ami mindig jót tesz egy városnak.
Semmi sem tesz jobbat egy városnak annál, mintha tele van dühös homoszexuálisokkal.
Majd egy ponton boldog homoszexuálisokkal,
amikor rájöttünk, hogy klassz itt élni.
Az ismerőseim közül sokan, akik máshonnan jöttek New Yorkba…
Sokan nagyon sikeresek lettek.
Többen, mint akik itt születtek.
Szerintem azért, mert akik itt születtek, tudták, mennyire nehéz itt.
De ha nem tudtad, milyen nehéz, akkor csak idejöttél.
Fiatalkoromban verseket írtam. Besétáltam a Grove Press irodájába,
ami egy nagyon jó nevű, bohém kiadó volt,
egy kötetnyi saját verssel.
Mezítláb sétáltam be, ezt kiemelném. Mezítláb járkáltam New Yorkban.
Elképesztő számomra, hogy életben vagyok, pedig mezítláb járkáltam.
Bementem, és letettem a kéziratot a recepciós asztalára.
Azt mondtam, költő vagyok.
Hogy költő vagyok. Most komolyan!
„Helló, John Donne!”
„Költő vagyok.”
„Szeretném beadni ezt a kéziratot.” Azt mondta a nő, hogy oké.
Aztán eljöttem, és minden egyes nap vártam,
hogy megjöjjön a levelük, miszerint
„Boldogok vagyunk, hogy felfedezhettünk egy nagy költőt.”
Végül tényleg megjött, és az állt benne, hogy „Azért köszönjük.”
Mikor megjelent az első könyvem, rögtön az jutott eszembe,
hogy hála az égnek, hogy nem adták ki,
mert persze szörnyű költő voltam, és akkor újra kiadták volna.
Nagyon szerencsés voltam, hogy elutasítottak.
Azt beszélik önről, hogy kirúgták a gimnáziumból, és utána ment New Yorkba.
Hogy élte túl? Mit csinált, mikor odaért New Yorkba?
Sosem tűnt ijesztőnek.
Legalább én magam nem gondoltam, hogy ne lennék képes bizonyos dolgokra.
FRAN LEBOWITZ ÍRÓ, HUMORISTA
Ez kész csoda, tekintve, mennyit bukdácsoltam a suliban,
ami addig az egyetlen hivatásom volt.
Nincs annál nagyobb tanulmányi kudarc, mint ha kirúgnak a gimnáziumból.
Nem volt mögöttem egy sikeres életút hajtóerőként.
De nem gondoltam erre.
New Yorkba mentem, hogy író legyek, és ennyi.
Gyerekkoromban imádtam írni.
Imádtam, egészen a legelső fizetett megbízásomig.
Onnantól utáltam írni.
Tulajdonképpen…
csak egyetlen egy igazán jó írót ismertem, aki szeret írni.
Egyetlen egyet. A legtöbben, akik szeretnek írni, szörnyű írók.
Persze, hogy imádják. Imádok énekelni. Szörnyű hangom van.
Ha imádsz valamit, ami nagyon nem megy, az nem meglepő.
A lényeg a következő.
Sok olyan dolgot csinálhatsz, amiben nem vagy jó,
és semmi baj nincs azzal, ha ügyetlenül, rosszul vagy szörnyen csinálod,
de tartsd meg magadnak! Ne oszd meg másokkal!
Szerintem az emberek kötelesek megmutatni olyasmit másoknak…
ami nem tökéletes. A többség nem képes rá, de jobb, mint amit mások mutatni tudnak.
Manapság az emberek mindent megmutatnak.
Morális szempontból nincs ezzel gond,
de azon tűnődöm, hogy ezek az emberek…
akik mindig ezt csinálták, a fiatalok, akik mindig ebben a világban éltek,
hogyan ítélnének meg bármit is?
Mivel tulajdonképpen az a szakmám, hogy különbséget tegyek dolgok között,
és hogy megítéljek dolgokat,
szerintem a fiatal generációban nincsenek ilyen emberek, mint én.
Nem lehetnének olyanok, mint én.
Nem mintha könnyű életem lett volna, és mindenki imádná a stílusomat, de ők…
Vagy hihetetlenül, már-már őrült módon kritikusak,
mondván, „Utálom a frizurádat. Dögölj meg!”,
vagy az egekig magasztalnak másokat.
„Remek. Csodás vagy. Folytasd! Nagyszerű vagy.”
Én azt mondanám,
„A frizurád? Ezért senki sem érdemel halált,
de az írásaid? Elég! Hagyd abba! Nem vagy jó.”
Egyszer megkérdeztelek… mert sokszor mondod, mennyire imádsz írni.
Az írók ritkán mondanak ilyet.
Megkérdeztem, miért, és azt mondtad, „mert különben elakad az életem.”
El kell mondanom, hogy miután befejeztem az első könyvemet, a Nagyonkéket,
azt egy mélységesen melankolikus időszak követte, és én…
Most már tudom, hogy számíthatok erre az érzésre
egy regény befejezésekor.
Az utolsó átdolgozás végén,
miután újra és újra átrágtam magam rajta,
és a megfelelő szó szerepel mindenhol.
De így igaz.
Az, hogy elakad az életem, talán kicsit túlzás, de kétségtelen…
Én csak szó szerint idéztelek.
Egy írónak, festőnek, bármilyen művésznek elsősorban tehetségre van szüksége.
A tehetségben az a nagyszerű, hogy ez az egyetlen dolog,
nincs még egy ilyen,
ami teljesen véletlenszerűen oszlik el a világon élő emberek között.
Semmi köze semmihez. Nem tudod megvenni.
Nem tanulható. Nem örökölhető.
Nem lehet. Nem a genetikán múlik.
Szét van hintve a világban, mint a homok, és bárhol felbukkanhat.
Persze sok helyen hiába vagy tehetséges,
nem tudod kifejezni.
Sok ilyen hely van, de…
Valószínűleg ez az oka annak, hogy az emberek folyton,
főleg ebben az országban,
magyarázatot keresnek például egy könyv sikerére.
A siker alatt nem kereskedelmi sikert értek, az más.
Végtelenül feldühíti az embereket.
Mennyire volt gazdag Edith Wharton, mikor írni kezdett?
Edith Wharton rendkívül gazdag volt. Mérhetetlenül gazdag, jó?
Edith Whartont elsősorban a tehetsége teszi nagyszerű íróvá.
De a vagyonából és rangjából fakadó privilégiumának
köszönhetjük ezt a lebilincselő könyvet,
De az ő társadalmi osztályában nagyon ritka, hogy valaki író legyen.
Szóval főként kívülállók írtak az osztályáról.
Arról nem is beszélve, hogy nő volt.
Rengeteg gazdag nő volt
Edith Wharton kortársai közt, de nem írtak könyveket.
Gazdag nők mindig lesznek, szóval jó, ha van köztük ilyen is.
Felolvasok egy levelet a július 31-i New York Timesból,
egy cikkből, amit nemrég olvastam.
„A város oktatásügyi részlegének ügyintézője bírálta a szövegértés vizsgát,
amelybe bekerült egy részlet Az ártatlanság korából.”
A kérdéses passzus, idézem,
„New Yorkban mindenki egyetértett azzal, hogy Olenska grófnő 'megcsúnyult'.”
Azt kifogásolták, idézem, „hogy a vizsgázó lányok”, idézet vége,
a megcsúnyulás említését, idézem, „mentális pofonként” élik meg.
Idézet vége.
Nem is beszélve a grófnőkről, akik talán…
Mindig kínosan ügyeltem rá, nehogy megsértsem a grófnőket.
Ez őrület!
Oké? Mármint… De nagyon örülök.
Egyedül így lehet rávenni őket, hogy Edith Whartont olvassanak, szóval…
Egy művészt, ha valóban művész, csak egyetlen dolog érdekel,
mégpedig hogy felrázza az emberek elméjét.
Hogy a férfiak és nők rájöjjenek,
hogy létezik valami nagyobb annál, mint amit a felszínen látunk.
EMLÉKEZZ MARVIN GAYE-RE RENDEZŐ: R. OLIVIER
Szóval ez mindig tükröződik egy igazi művész zenéjében,
az alkotásaiban, a festményeiben.
Most újra az elejétől! Kezdjük elölről!
Elölről!
Ez a vamp.
Ismételjük meg mondjuk négyszer!
Tetszik.
Sok mindenről értem, hogyan készül.
Nem mintha meg tudnám csinálni, de tudom, hogyan készül egy festmény, egy rajz.
De nem tudom, hogyan kell zenét írni.
Jól van, játsszátok el még egyszer!
Tudom, hogyan íródik a dalszöveg, de nem tudom, hogyan készül egy zenemű.
Néha eszembe jut, hogy láttam felvételeket
rendkívül népszerű zenészek hatalmas koncertjeiről.
Ezeket rengeteg kamerával veszik fel,
és láthatjuk az emberek arcát.
És ha ilyesmit látok, mindig iszonyúan érdekel a közönség.
Látom, és…
láthatjuk, mennyire boldogok és hálásak az emberek a zenéért.
Főleg a fiatalságuk népszerű számaiért.
Mindegy, hogy a fiatalságukban épp
Frank Sinatra, Billy Joel, David Bowie vagy Q-Tip volt népszerű.
„Emlékszel az első randinkra? Ez a szám szólt. Emlékszel?”
Ez kulcsfontosságú az embereknek.
És imádják azt, aki ezt megadta nekik.
És az egész rejtély számukra.
Senkit sem imádnak úgy, mint a zenészeket.
Nincs még egy művészet… Az emberek nagyon imádják a zenészeket,
mert nekik köszönhetően képesek kifejezni az érzelmeiket és emlékeiket.
Erre más művészet nem képes.
Szerintem a zenészek…
Valószínűleg a zenészeknek és szakácsoknak köszönhetjük a legtöbb örömöt az életben.
A Motown műfaj nagyon népszerű volt tinédzserkoromban,
és amikor csak hallom, boldogabbá tesz.
Kétségkívül boldoggá tesz.
Ez szinte semmire másra nem igaz.
Azt gondolom, hogy a Motown a valaha volt legjobb zene?
Nem gondolom ezt.
De ha azt kérdezik, boldogabb vagyok-e, amint meghallom, igen.
Ezt nagyon fontos megtenni az emberekért.
A zene boldogabbá teszi az embereket, és nem árt nekik.
Amitől boldogabb leszel, az általában káros.
Szóval ez szokatlan. Olyan, mint egy drog, ami nem öl meg.
Sokat kell beszélnünk arról,
hogy személyes kapcsolatban legyünk más művészekkel.
Lógjunk együtt. Ez fontos.
Ott volt a Max's…
A Max's és milliónyi más hely, előtte is.
Ott volt New York, Párizs. Más idők, más városok.
De ez nagyon fontos.
Emlékszem, mikor Michael Bloomberg meghozta a dohányzásos törvényt,
még beszélőviszonyban voltunk, és azt mondtam neki,
„Tudja, minek nevezik, ha művészek ülnek a bárokban és éttermekben,
beszélgetve, iszogatva, dohányozva?”
Mire ő: „Minek?”, mondom, „A művészet történetének.”
Gondolj bele! Ha Picassónak ki kellett volna mennie dohányozni,
lemaradhatott volna valamiről.
Szerinted egy nagyszerű sportoló egyenrangú egy nagy művésszel?
Egy nagyszerű táncossal egyenrangúak.
De egy nagy íróval nem.
Nem értek egyet.
Tudom. Elképesztő.
Le vagyok döbbenve.
Azt mondanám, hogy számomra…
Rajtad kívül csak a rokonaim vitáznak ennyit velem.
Én nem… Michael Jordan egyenrangú Sinatrával,
Michelangelóval…
Count Basie-vel, Duke Ellingtonnal.
Azon a szinten van. Lásd be a kedvemért!
A sportban talán azon a szinten van. Nem mondom, hogy nem. Nem tudom.
A legjobb kosarasnak tartják. Hiszek nektek.
Nem fogok ezzel vitatkozni.
Nem csak ilyen értelemben, hanem emberileg is…
Bármilyen területen tevékenykedsz,
ha eléred ezt a szintet, bekerülsz a panteonba.
A legmagasabb szinten vannak, igen.
De 40 évvel azután, hogy meghalt, senki se hallgatja majd Jordan lemezeit,
mint ahogy Duke Ellingtonét.
Duke Ellington mindig ott lesz, mert van…
Nem csak a hanglemezről van szó.
Elérhetőek az alkotásai, változatlan formában.
Michael Jordan nem kosárlabdázik tovább. Nem hagy hátra maradandó alkotást.
Nézel régi meccseket Michael Jordannel?
- Megtehetjük. - Tudom.
Oké? Tudom, hogy te talán igen. De tényleg?
Nem attól izgalmas, hogy nem tudod a végeredményt?
- De… - Már tudod.
De utána…
És Picasso még mindig fest?
Nem, de azokat a képeket nézzük, amiket ő festett.
Ezt hogy érted?
Nincs izgatott várakozás. Nem kérdezed, hogy történt.
Nem ezért nézed Picasso képeit.
Nem azért nézel kosármeccset, hogy megtudd, ki győz?
Ha már tudod, hogy Michael Jordan nyert, megnézed újra?
Igen. Mert tudni akarod, hogy a fenébe csinálta.
Oké. Akár így is nézhetjük.
Most jön az Algériai nők. Picasso képe.
Csodás festmény. Honnan indítjuk? 100 millió dollárról indul a licit.
105 millió.
Csodálatos Picasso, Akt, zöld levelek és mellszobor 1932-ből.
58 millió dollárról indul.
Miért ne? 129 millió. Ki ad érte 130-at? Talán a 47-es.
92 millió dollárnál tartunk… 93 millió.
Várjunk! 147-es.
93 millió, az ön ajánlatával szemben.
Ne várjon! 147-es, eladom.
95 millió dollár. Az utolsó esély 95 millió.
Merész ajánlat. Köszönjük! 160 millió dollár, hölgyeim és uraim!
Utolsó figyelmeztetés.
Az Algériai nők Picassótól eladásra kerül a Christie'sben.
160 millió dollár.
Az öné, eladva.
Szerinted a kultúra szempontjából, az összes művészeti forma közül
jelenleg melyik a leghiányosabb?
- Melyik a legrosszabb? - Igen.
Értem.
Igen.
- Erős a mezőny. - Igen, nehéz.
Melyik lehet a leginkább megtévesztő?
A képzőművészetet mondanám, vagyis azt, amit annak nevezünk.
És ez azon kevés dolog egyikre, amiről nem egyedül én gondolom ezt.
Szerintem ez széles körben elfogadott.
Nagy szélhámosság.
Igen.
- Egyetértesz? - Igen.
Folyton az árakra gondolok, és a rendkívüli… Igen, a szélhámosságra.
- Erről hallunk. Az árakról. - Az árakról.
Ha elmegyünk egy árverésre,
néma csend van, mikor megmutatják a Picassót.
Amint a kalapáccsal leütik az árat, jön a taps.
Olyan világban élünk, ahol az árat tapsolják meg, nem a festményt.
Nincs több mondandóm.
Oké? Úgy értem… Megtapsolják az árat. A Picasso-festmény kéne megtapsolniuk.
- Tudom. - Hát nem festett jól?
Nem az a lényeg, hogy ők jól vásárolnak.
Durr!
Fiatalkoromban gyakran jártam jazzklubokba,
ahol rengeteg nagyszerű élő jazz zenész volt.
Az életem során valószínűleg láttam az összes nagyszerű jazz zenész.
- Rengetegszer. - Ki volt a kedvenced?
- Mingust mondanám. - Charlie Mingus?
Elég jól ismertem.
Mihez kell a puska?
Kiraboltak. Betörtek, és mindent elvittek, amikor beköltöztem.
Ki rabolt ki?
Barát vagy ellenség? Fogalmam sincs.
Barát kellett legyen, mert rögtön az ékszerdobozhoz mentek.
Valaki, aki ismer. Nem barát, de közeli ismerős.
Egyszer lábon lőtte magát,
mert a felesége, akkor még a barátnője, szakított vele.
Szóval lábon lőtte magát,
és vérző lábbal felsétált a lakásába, hogy megmutassa, mit tett vele.
Szándékosan lábon lőtte magát.
Barátok voltunk Charlesszal, mert a feleségéé volt a magazin…
Újság. Illegális újságnak nevezték.
Az első magazin tulajdonosa volt,
négybe hajtott újság volt, és 19 évesen nekik dolgoztam.
Az övé volt. Innen ismertem Charlest.
Kettő, három, négy.
Nagyon lobbanékony volt, hihetetlenül.
Egyszer dühös lett rám, és a Vanguardban, a műsor közepén
meglátott, leugrott a dobogóról, felszaladt a lépcsőn…
És kövér volt. Nem volt sportos alkat.
És azt gondoltam, öreg. A negyvenes évei vége felé járhatott.
Én fiatal kölyök voltam, úgy 19 éves. De nem voltam jó futó.
És futott utánam, üvöltve, végig a Hetedik sugárúton,
majdnem a Canal Streetig,
és végül képtelen voltam tovább futni, és elvágódtam az utcán.
Aztán ő… Egyébként épp zenélnie kellett volna.
A zenekar a dobogón várta a Vanguardban, ami már 20 háztömbnyire volt tőlünk.
Elvágódtam, és ő is elesett,
aztán leült, rám nézett, és azt mondta: „Elmegyünk enni?”
Szóval emlékeztettem:
„A koncert közepén vagytok, és az emberek miattad mentek oda.”
Annyira híres evő volt, hogy ha végigsétáltunk a kínai negyedben,
a séfek előjöttek a pincékből megtapsolni.
Ezzel belopta magát anyám szívébe.
Eljött a szüleimhez hálaadáskor.
Anyám imádta. Nagyon jó evő volt.
Anyám mondta is, hogy „ez a Charles milyen jó evő”.
Nemcsak sok adagot evett,
de utána a konyhában elpusztította a pulykát.
A többség zseniális zenészként gondol rá. Anyám nagy evőként.
- Egyszer Duke Ellingtonnal reggeliztem. - Igen?
- Charlesszal, és… - Hol volt ez?
A Reuben'sben, régen éjjel is nyitva volt,
az 58. utca és Ötödik sugárút sarkán.
Duke Ellington volt az egyetlen, aki előtt Charles Mingus meghunyászkodott.
Charles fiatalon Duke Ellington zenekarában játszott, és kirúgták.
És Charles nagyon arrogáns volt.
Nem akarta, hogy hozzá szóljanak.
Mélyen megvetette a legtöbb embert.
Az egyetlen, aki előtt meghunyászkodott, az Duke Ellington volt.
Annyira alázatos volt vele szemben, hogy alig nézett rá.
Duke Ellington meg rákiabált: „Charles!”
„Bocs, Duke!” Mintha teljesen más ember lett volna.
„Mi történt Charlesszal?”
Mindenkinek van egy ilyen ember az életében,
nem számít, mennyire arrogáns vagy, mennyire vagy nagyszerű.
Szerintem Charles csodálatos zenész volt,
de Charles szerint Duke Ellington fontosabb volt.
Ha csodálod valakinek a munkáját, egy részét magadba szívod.
Ez már odáig fajult, hogy a modern, kortárs zeneszerzők,
és azok, akik elvileg modern jazz zeneszerzők,
ugyanabból a konzervatóriumból jönnek.
Pontosan.
És már nagyon nehéz meghúzni a határt.
Az biztos, hogy te voltál az egyik úttörő.
De nem jártam konzervatóriumba.
Nem, de te voltál az első, aki úgynevezett szimfonikus jazzt írt.
A Capitol Theater volt az én konzervatóriumom.
Így van. Pontosan.
Meghallgattam a szimfóniákat a filmek előtt.
Talán ez a különbség köztünk.
Te szimfonikus jazzt írtál, én jazzszimfóniákat.
- Szeretlek. - Vagy ilyesmi.
Láttad a Calder mandzsettagombjaimat?
Sandy Rowertől kaptam kölcsön, aki Alexander Calder unokája,
aki kézzel készítette.
Nem megtervezett egy egész kollekciót, mint a mai művészek. Ő csinálta.
Bizonyára Calder saját magának készítette.
Nem Frannek. Sok ékszert készített.
Volt egy kiállítás a Metben Calder ékszereiből,
és fantasztikus volt.
Van egy csodálatos életrajzi könyv Calderről.
A nővére, mikor Alexander úgy 7 éves lehetett,
egy fogót adott neki karácsonyra, Alexander írt erről is.
„Ez életem legjobb karácsonya. Kaptam egy fogót!”
És azzal készítette ezeket.
Szerintem ezt is ugyanazzal készíthette.
Szerintem lenyűgözőek.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya