‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎N-ai voie să spui asta acum. ‎Arta poate fi orice. Oricine e artist.
‎Oamenii merg în instanță.
‎„Nu pot face un tort de nuntă ‎pentru un cuplu gay,
‎căci tortul e arta mea.”
‎În afară de aspectul politic,
‎care e reprobabil, e și…
‎Îți spun ceva, dle Cofetar. ‎Dacă îl poți mânca, nu e artă.
‎Bine? Deci, dacă poți să spui: ‎„Iau asta și o cafea”, nu e artă.
‎E o gustare.
‎- Da? ‎- Bună!
‎Ne spui ce proiecte curente ai?
‎Să-ți spun ce scriu acum? ‎Dă-mi numărul tău. Te sun.
‎Cum poți învăța simțul umorului?
‎Cum poți dobândi un simț al umorului? ‎Așa cum poți dobândi înălțimea.
‎Da.
‎Ce ziceai ‎despre cei care pun filme pe Instagram?
‎Un tip zice: „Am văzut asta pe Instagram ‎și am zis să vin.”
‎Cine a pus pe Instagram?
‎Știu. Nu-mi vine să cred.
‎Nu e o idee proastă? Nu crezi?
‎Îmi amintesc ‎când am observat lipsa de talent la mine.
‎Cântam la violoncel în copilărie.
‎Aveam orchestra școlii. ‎Fiecare școală avea o orchestră.
‎Fiecare școală publică ca aceea avea una.
‎Și îți împrumutau violoncelul.
‎La o anumită vârstă, nu-mi amintesc exact,
‎școala a luat înapoi violoncelele
‎și, dacă voiai să cânți, ‎trebuia să îți cumperi violoncel.
‎Așa că îmi amintesc bine ‎cum le-am zis părinților:
‎„Trebuie să cumpărăm un violoncel.”
‎Îmi amintesc ‎că locuiam într-o casă mică pe nivele.
‎Erau patru scări și bucătăria.
‎Eu stăteam pe scări ‎și-mi ascultam părinții vorbind.
‎Am auzit cum căutau o soluție ‎să-mi cumpere violoncelul.
‎Așa că m-am dus în bucătărie.
‎Eu nu trebuia să știu ‎că vorbesc despre asta.
‎Le-am zis: „Nu-mi cumpărați violoncel.
‎Nu sunt bună. Chiar nu sunt.
‎Nu merită să cheltuiți banii pe asta.”
‎Și mama a spus: ‎„Asta pentru că nu exersezi suficient.
‎Dacă ai exersa mai mult, ai fi bună.”
‎Și am zis: „Nu. Dacă aș exersa mai mult, ‎m-aș îmbunătăți,
‎dar nu aș excela.”
‎Mi-a plăcut. E singurul lucru ‎de care m-am bucurat că nu mă pricep.
‎Când cânta orchestra, ‎n-auzeai cât de prost cântam.
‎E o experiență frumoasă. ‎Și Leonard Bernstein era idolul meu.
‎Leonard Bernstein avea o emisiune ‎când eram copil,
‎Young People's Concerts.
‎Era duminica.
‎Așteptam în fiecare duminică ‎să-l văd pe Bernstein.
‎Îl adoram.
‎Veneau copii la concerte.
‎Nu eu, dar vedeam copiii intrând.
‎După doi ani am realizat ‎că sunt copii adevărați.
‎„Sunt copii adevărați?” ‎Am crezut că sunt actori.
‎Bine. Despre ce credeți că a fost melodia?
‎Muzica e formată din note.
‎Note și sunete frumoase unite în așa fel ‎încât ne face plăcere să le ascultăm.
‎Asta e tot.
‎El explica lucruri la televizor
‎și arăta exact cum ar crede un copil ‎că arată un dirijor.
‎Și asta a ajutat.
‎„Asta se poate face cu acest instrument,
‎iar tu nu poți, Fran.
‎Nu poți face asta.”
‎Nu conta cât exersam. Știam asta.
‎Bine? Deci asta a fost.
‎Știam ce e talentul,
‎fiindcă eram conștientă ‎de lipsa lui în mine în cazul ăsta.
‎Când eram mică, ‎am vrut să fiu artist și m-am gândit:
‎„De ce te-ai decis să nu fii?”
‎Apoi m-am gândit: „Tu ai decis ‎să nu fii artist. Prea plăcut, Fran."
‎Îmi face plăcere să desenez.
‎Deci, deși judec dur alți oameni,
‎fac mai rău cu mine.
‎E ca atunci când oamenii spun: ‎„De ce n-au voie evreii să mănânce șuncă?”
‎Și eu spun: „Prea delicioasă.
‎E prea delicioasă.”
‎La un moment dat, cineva a zis: ‎„Asta e chiar delicioasă. Nu!”
‎Deci, la un moment dat, ‎cred că m-am gândit inconștient:
‎„Desen, pictură, prea plăcut. Nu.”
‎De unde crezi îți vine simțul umorului? ‎E natural sau lucrat?
‎Aș spune că e natural, ‎căci nu a fost lucrat, te asigur.
‎De fapt, a fost pedepsit.
‎În copilărie… fiind fată… ‎Poate că nu ai trăit asta.
‎Mama mi-a zis când aveam cam 12 ani:
‎„Nu face glume cu băieții. ‎Nu le plac fetele amuzante.”
‎Din păcate, s-a înșelat.
‎Dar singurul premiu câștigat ‎în clasa a IX-a
‎a fost Glumeața Clasei ‎și n-am vrut să-l duc acasă.
‎La ce școală se dădea premiu pentru glume?
‎Era Liceul Morristown,
‎unde am absolvit ultima dată ceva.
‎- Era premiul Glumețul Clasei? ‎- Da.
‎Nu era competiție prea mare.
‎Nu mă băteam cu Oscar Wilde.
‎Îmi amintesc când eram foarte tânără ‎cam 12, 13 ani,
‎stăteam acasă cu părinții mei.
‎Îmi amintesc că stăteam pe gazon, ‎uitându-mă la cer și gândind:
‎„Cum o să scap de aici?”
‎Să nu crezi ‎că am avut o copilărie dickensiană. Nu.
‎Dar nu mi s-a potrivit.
‎Nu era un loc rău.
‎Doar că nu era locul potrivit pentru mine.
‎De ce crezi că vin atâția tineri ‎în New York? Ce e aici?
‎New York. Asta e aici.
‎Ce nu e aici?
‎Gândește așa. ‎Nu găsesc ce caută acolo de unde sunt.
‎Deci vin aici.
‎Cei de vârsta noastră care erau gay ‎veneau aici tocmai pentru că erau gay.
‎Acum poți fi gay oriunde.
‎Bine?
‎Dar noi am venit aici ‎pentru că nu puteam locui în acele locuri.
‎Asta a creat
‎o densitate de gay furioși, ‎ceea ce e mereu benefic pentru un oraș.
‎Nu e nimic mai bun pentru un oraș ‎decât o populație densă de gay furioși.
‎Apoi, la un moment dat, gay fericiți
‎când vezi ce distractiv e aici!
‎Mulți oameni pe care îi știu au venit ‎la New York din alte locuri…
‎Mulți au avut mult succes. ‎Mai mult decât cei născuți în New York.
‎Și asta pentru că oamenii din New York ‎înțelegeau cât de greu e.
‎Dacă nu știai cât de greu e, ‎veneai pur și simplu.
‎Eu am scris poezie când eram tânără.
‎M-am dus la Grove Press,
‎o editură respectată, boemă,
‎cu o carte de poezii.
‎Vreau să subliniez că am intrat desculță.
‎Așa mergeam prin New York.
‎Ce mă uimește e că sunt în viață ‎deși am umblat desculță în New York.
‎Am intrat și am pus manuscrisul ‎pe biroul recepționerei.
‎Am zis: „Sunt poetă.
‎Sunt poetă”. Pe bune?
‎„Bună, John Donne!” „Sunt poet.”
‎„Aș vrea să prezint acest manuscris.” ‎„Bine”, a zis ea.
‎L-am lăsat acolo și am așteptat zilnic
‎să vină scrisoarea care să spună:
‎„Suntem încântați ‎că am descoperit un mare poet.”
‎Până la urmă a venit scrisoarea ‎care spunea: „Vă mulțumim oricum”.
‎Dar, după ce mi-a apărut prima carte, ‎m-am gândit:
‎„Bine că n-au publicat cartea aia”,
‎căci, desigur, eram un poet groaznic ‎și ar fi republicat-o.
‎Așa că am avut noroc că am fost respinsă.
‎Legenda spune că ai fost dată afară ‎de la liceu și te-ai dus la New York.
‎Cum ai supraviețuit? ‎Ce ai făcut când ai ajuns acolo?
‎Nu mi s-a părut dificil.
‎Eu nu credeam că nu pot face lucruri.
‎AUTOR/UMORIST
‎Asta e remarcabil, având în vedere ‎că eșuasem la școală,
‎singura mea profesie de până atunci.
‎Nu există eșec academic mai mare ‎decât să fii dat afară de la liceu.
‎Deci nu avusesem succese ‎care să îmi dea aripi.
‎Dar nu m-am gândit la asta.
‎M-am dus la New York să fiu scriitor ‎și asta a fost.
‎Îmi plăcea să scriu când eram mică.
‎Mi-a plăcut să scriu până când ‎am primit sarcina să scriu pe bani.
‎Apoi am urât să scriu.
‎Am cunoscut
‎doar un scriitor foarte bun ‎în viața mea care adoră să scrie.
‎Doar unul. Majoritatea celor care adoră ‎să scrie sunt scriitori oribili.
‎Sigur că le place. ‎Mie îmi place să cânt, dar cânt oribil.
‎E normal să-ți placă ‎să faci ceva la care nu ești bun.
‎Uite cum e!
‎Poți face multe lucruri care nu sunt bune,
‎și nu e nimic rău în a face lucruri ‎într-un mod prost sau îngrozitor,
‎dar ține-o pentru tine.
‎Nu împărtăși asta.
‎Cred că oamenii au obligația ‎să arate lumii lucruri care sunt…
‎Nu minunate. Mulți nu-s capabili de asta. ‎Dar mai bune decât ce se arată.
‎Acum, oamenii arată totul. Fiecare lucru.
‎Moral, nu e nimic rău,
‎dar mă întreb ‎cum de oamenii ăștia care sunt…
‎Tinerii care au făcut mereu asta, ‎care au trăit mereu în lumea asta…
‎Mă întreb cum ar judeca ei ceva.
‎Și, fiindcă practic ‎meseria mea e să fac distincții
‎și să judec,
‎nu cred că există oameni ‎ca mine în generațiile tinere.
‎N-ar avea voie să fie ca mine.
‎Nu că viața mea a fost roz sau ‎că oamenilor le place cum sunt, dar ei…
‎Ori sunt foarte critici ‎într-un fel nebunesc,
‎de genul: ‎„Nu-mi place tunsoarea ta. Mori!”
‎Ori laudă exagerat oamenii.
‎„E grozav. Tu ești grozav. Continuă.”
‎Eu aș spune:
‎„Nimeni nu trebuie ucis ‎din cauza tunsorii tale.
‎Dar scrisul? Oprește-te! ‎Nu continua. Nu ești grozav.”
‎Te-am întrebat… Fiindcă mereu spui ‎cât de mult îți place să scrii.
‎Nu e ceva ce spun scriitorii.
‎Am întrebat de ce îți place să scrii. ‎Ai zis: „Altfel, sunt blocată în viață.”
‎Trebuie să spun că, după ce am terminat ‎prima carte, ‎Cei mai albaștri ochi,
‎a fost o perioadă de melancolie ‎foarte profundă…
‎Acum știu. Pot anticipa acel sentiment ‎la finalul unui roman.
‎Și la finalul ultimei revizii,
‎acea recorectare constantă
‎și alegerea unui anumit cuvânt ‎în detrimentul altuia.
‎Dar e adevărat.
‎„Blocat în viață” poate fi cam dur, Fran, ‎dar e cu siguranță…
‎Eu doar te citez.
‎Scriitorii, pictorii sau alți artiști ‎au nevoie în primul rând de talent.
‎Și ce e minunat la talent ‎e că e singurul lucru
‎care e distribuit la întâmplare ‎populației lumii.
‎N-are legătură cu nimic. ‎Nu îl poți cumpăra.
‎Nu îl poți învăța. Nu îl poți moșteni.
‎Nu poți. Nu e ceva genetic. Bine?
‎E presărat ca nisipul în toată lumea ‎și ar putea fi oriunde.
‎Dar sunt multe locuri ‎unde poți avea talent,
‎dar nu-l poți exprima.
‎Sunt multe astfel de locuri, dar…
‎Și probabil e motivul pentru care oamenii,
‎mai ales în țara asta,
‎caută mereu explicații ‎pentru succesul unei cărți sau…
‎Nu mă refer la succesul comercial.
‎În afară de talent.
‎E ceva ce îi enervează.
‎Cât de bogată era Edith Wharton ‎la început?
‎Edith Wharton era foarte bogată.
‎Era incredibil de bogată. Bine?
‎Edith Wharton e o scriitoare grozavă ‎datorită talentului.
‎Dar avem cartea asta ‎datorită bogăției și a privilegiilor ei,
‎ceea ce e fascinant.
‎Dar era foarte rar ‎ca cineva din clasa aia să scrie.
‎Cei care scriau despre acea clasă ‎erau din afară.
‎Asta a fost… Pentru o femeie, mai ales.
‎Erau multe alte femei bogate
‎în epoca lui Edith Wharton,
‎dar nu au scris cărți.
‎Fiindcă mereu vor fi femei bogate, ‎e bine dacă e una așa.
‎Voi citi o scrisoare din ‎New York Times ‎din 31 iulie,
‎dintr-un articol citit aseară.
‎„Un administrator din departamentul ‎de educație denunță un examen de citire
‎care a folosit un extras ‎din ‎Vârsta inocenței.‎”
‎Iar pasajul în cauză începe așa, citez:
‎„Tot New York-­ul căzuse de acord că ‎contesa Olenska își pierduse frumusețea.”
‎Plângerea e că „orice fată ‎care dă examenul"
‎va percepe mențiunea pierderii frumuseții ‎ca pe o „lovitură psihică”.
‎Închei citatul.
‎Ca să nu mai vorbim de contese, ‎care ar putea… E ca și cum…
‎Am avut mereu grijă ‎să nu jignesc nicio contesă.
‎E o nebunie!
‎Adică… Dar sunt încântată.
‎Doar așa îi vei face ‎să o citească pe Edith Wharton, deci…
‎Un artist, dacă e cu adevărat artist, ‎e interesat de un singur lucru,
‎și anume să trezească mințile oamenilor.
‎Să facă bărbații și femeile ‎să conștientizeze
‎că există ceva mai presus ‎decât ceea ce vedem la suprafață.
‎REMEMBER MARVIN GAYE ‎REGIZOR R. OLIVIER
‎Asta se reflectă mereu ‎în muzica unui artist adevărat
‎sau în lucrările lui, picturile lui.
‎O luăm de la început acum. De la început.
‎Început.
‎Ăsta e acompaniamentul.
‎Cred că îl vom face de patru ori.
‎Îmi place.
‎Înțeleg cum se fac multe lucruri.
‎Nu că eu aș putea să le fac, ‎dar știu cum se face un tablou, un desen.
‎Dar nu știu cum se scrie un cântec.
‎Bine, cântați odată pentru mine.
‎Știu cum se scriu versurile, ‎dar nu cum se scrie melodia.
‎Și realizez că uneori am văzut filme
‎cu concerte importante ‎ale unor muzicieni foarte populari.
‎Acum sunt multe camere care filmează
‎și poți vedea fețele oamenilor.
‎Mereu sunt foarte interesată de public.
‎Privesc și…
‎Văd cât de fericiți și recunoscători ‎sunt oamenii pentru muzica asta.
‎Mai ales muzica populară a tinereții lor.
‎Nu contează ‎dacă muzica populară a tinereții lor
‎a fost Frank Sinatra, Billy Joel, ‎David Bowie sau Q-Tip.
‎E ceva de genul: ‎„Mai știi prima noastră întâlnire?
‎Asta era melodia. Știi?”
‎E foarte importantă pentru oameni.
‎Și iubesc persoana care le-a oferit-o.
‎Și totul e un mister pentru ei.
‎Nimeni nu e iubit ca muzicienii.
‎Nicio artă… ‎Muzicienii sunt iubiți de oameni.
‎Chiar iubiți,
‎pentru că le dau capacitatea ‎de a-și exprima emoțiile și amintirile.
‎Nicio altă formă nu face asta.
‎Chiar cred că muzicienii…
‎Probabil că muzicienii și bucătarii
‎oferă cele mai multe plăceri ‎în viața oamenilor.
‎Deci muzica Motown, foarte populară ‎când eram adolescentă,
‎când o aud, devin imediat mai fericită.
‎Indiscutabil, mă face fericită.
‎Asta nu se întâmplă cu altceva.
‎Cred că Motown ‎e cea mai tare muzică făcută vreodată?
‎Nu.
‎Dar dacă mă întrebi: „Când auzi asta, ‎te simți mai fericită?” Da.
‎E un lucru foarte important pentru oameni.
‎Muzica îi face pe oameni mai fericiți ‎și nu le face rău.
‎De obicei, ce te face să te simți bine ‎e dăunător, deci e ceva neobișnuit.
‎E ca un drog care nu te omoară.
‎Sunt multe de spus atunci ‎când ai contact fizic cu alți artiști.
‎Să petreci timp împreună. ‎Asta e important.
‎Clubul Max's și…
‎Max's și alte locuri. ‎Și alte locuri înainte.
‎Așa era în New York, Paris. ‎Vremuri diferite, orașe diferite.
‎Dar e important.
‎Când Michael Bloomberg ‎a dat legea anti-fumat,
‎iar eu încă vorbeam cu el,
‎i-am zis: „Știi cum se numește când ‎artiștii din baruri și restaurante
‎vorbesc, beau și fumează?”
‎A zis: „Cum?” Am răspuns: „Istoria artei”.
‎Gândește-te! Dacă Picasso trebuia ‎să se ducă afară să fumeze,
‎ar fi putut pierde ceva.
‎Ai spune că un mare sportiv ‎e la egalitate cu un mare artist?
‎Aș spune că e la egalitate ‎cu un mare dansator.
‎Dar nu cu un scriitor bun.
‎- Nu sunt de acord. ‎- Știu. Sunt șocată.
‎Sunt stupefiată.
‎Aș spune că, personal…
‎Doar rudele mă contrazic așa ca tine.
‎N-aș… Michael Jordan e ‎la egalitate cu Sinatra,
‎Michelangelo…
‎Count Basie, Duke Ellington.
‎E la acest nivel. Nu poți… Asta cred eu!
‎Poate e la nivelul acela în sportul lui. ‎Nu spun că nu e. Nu știu.
‎E numit cel mai bun ‎jucător de baschet. Te cred.
‎Nu voi comenta asta.
‎Nu doar că e foarte bun… Dar omul… adică…
‎În orice domeniu lucrezi, când ajungi ‎la nivelul acela, ajungi în panteon.
‎Desigur, sunt de acord. ‎Sunt la cel mai înalt nivel.
‎Dar la 40 de ani de la moartea sa, ‎nimeni nu îl va asculta pe Michael Jordan
‎cum îl ascultă pe Duke Ellington.
‎Îl vei avea mereu pe Duke Ellington, ‎căci există…
‎Nu doar un disc de vinil, ‎ci o înregistrare a muncii lui.
‎Munca e aceeași. Michael Jordan ‎nu continuă să joace baschet.
‎Nu lasă o muncă permanentă. ‎Te uiți la meciurile vechi ale lui Jordan?
‎Ai putea.
‎Știu că poți.
‎Bine? Știu că poți. Dar o faci?
‎Entuziasmul include cum se termină jocul.
‎- Dar… ‎- Știi deja.
‎Dar după…
‎Picasso mai pictează?
‎Nu, dar tablourile ‎pe care le avem sunt aceleași.
‎- Cum adică? ‎- Nu există suspans.
‎Nu întrebi: „Cum se va termina?” ‎Nu de asta privești un Picasso.
‎Nu de asta te uiți la un meci ‎ca să vezi cine câștigă?
‎Dacă știi cine câștigă, ‎că Jordan a câștigat, te uiți iar?
‎Da. Te vei întreba cum a făcut asta.
‎Bine. E și acesta un punct de vedere.
‎Urmează „Femeile din Alger” ‎al lui Picasso. Minunat tablou.
‎Cu cât începem? ‎Cu 100 de milioane de dolari.
‎O sută cinci milioane.
‎Picasso, „Nud, Frunze verzi și Bust” ‎din 1932. De la 58 de milioane de dolari.
‎De ce nu? 129 de milioane. ‎Cine oferă 130? Poate o face 47.
‎La 92 de milioane de dolari. Se oferă 93?
‎Stați! Vedeți, 147.
‎93 de milioane. Vă întrece.
‎Nu așteptați. 147, îl vând altcuiva.
‎95 de milioane de dolari. ‎Ultima șansă la 95.
‎Ofertă valoroasă. Mulțumesc! ‎La 160 de milioane de dolari.
‎Vă avertizez! „Femeile din Alger” ‎de Picasso se vinde aici la Christie's.
‎160 de milioane de dolari.
‎E al dvs., vândut.
‎În ceea ce privește cultura noastră acum, ‎în orice formă artistică,
‎care crezi că lasă mai mult de dorit?
‎- Cea mai proastă? ‎- Da.
‎Da.
‎- E o competiție dură. ‎- Da, este.
‎Care are cele mai mari șanse ‎să fie șicanată?
‎Aș spune artele vizuale ‎sau ceea ce se numește arte vizuale.
‎Și, cu siguranță… ‎Nu sunt singura care gândește asta.
‎Cred că e un lucru convenit ‎la scară largă.
‎E o escrocherie.
‎Da.
‎- Ești de acord? ‎- Da.
‎Dar mă tot gândesc la prețuri ‎și la extraordinarul… Da, excrocherie.
‎- Despre asta auzim. Prețuri. ‎- Prețuri.
‎Dacă mergi la licitație, când e ‎un tablou de Picasso, tăcere totală.
‎Când se bate ciocanul pentru preț, ‎aplauze.
‎Trăim într-o lume în care aplaudăm prețul, ‎dar nu pe Picasso.
‎Am încheiat.
‎Bine? Adică…
‎Aplaudă prețul. Ar trebui să aplaude ‎când apare tabloul.
‎- Știu. ‎- Nu se pricepe să picteze?
‎Nu: „Te pricepi să cumperi?”
‎Pac!
‎Mergeam în cluburi de jazz ‎când eram tânără,
‎când erau mulți muzicieni buni de jazz.
‎Cred că am văzut pe viu ‎toți muzicienii mari de jazz.
‎- Deseori. ‎- Care e preferatul tău ?
‎- Aș spune Mingus. ‎- Charlie Mingus?
‎Îl cunoșteam bine.
‎Pentru ce e arma?
‎Cineva m-a jefuit. Mi-a luat totul ‎când m-am mutat în prima zi.
‎Cine te-a jefuit?
‎Prieteni sau dușmani? Habar n-am.
‎Cred că a fost prieten, ‎s-a dus direct la bijuterii.
‎Cineva care mă știa. ‎Nu un prieten, dar cineva apropiat.
‎S-a împușcat odată în picior,
‎fiindcă soția lui se despărțise de el ‎când erau iubiți.
‎S-a împușcat în picior
‎și a mers, sângerând, până la ea,
‎ca să vadă ce i-a făcut.
‎S-a împușcat intenționat în picior.
‎Eram prietenă cu Charles, ‎căci soția lui deținea revista…
‎Ziarul. Le numeau ziare clandestine.
‎Deținea prima revistă,
‎practic un ziar împăturit în patru, ‎unde am lucrat la 19 ani.
‎Era al ei. Așa l-am cunoscut.
‎Doi, trei, patru.
‎Era foarte vulcanic. Extrem de vulcanic.
‎Se supărase pe mine și, ‎în timpul unui număr la Vanguard,
‎când m-a văzut, a sărit de pe scenă, ‎a fugit pe scări…
‎Și era gras. Nu era un tip atletic.
‎Și credeam că e bătrân. ‎Probabil că avea aproape de 50 de ani.
‎Dar eu eram mică. Aveam 19 ani. ‎Dar nu aveam viteză.
‎Și a fugit după mine, țipând la mine ‎pe Seventh Avenue,
‎până pe Canal Street,
‎până când n-am mai putut fugi ‎și am căzut pe stradă.
‎Iar el… Apropo, el trebuia să cânte.
‎Formația lui era pe scena de la Vanguard,
‎adică la 20 de străzi distanță.
‎Și eu am căzut așa, a căzut și el.
‎S-a așezat, s-a uitat la mine ‎și a zis: „Vii la masă?”
‎Așa că i-am zis:
‎„Ești în mijlocul unui număr, ‎oamenii au venit să te vadă.”
‎Era un gurmand atât de faimos, că atunci ‎când te plimbai cu el prin Chinatown,
‎ieșeau bucătarii din subsoluri ‎să-l aplaude.
‎Așa i-a devenit drag mamei mele.
‎A venit la părinții mei ‎de Ziua Recunoștinței.
‎Mama l-a iubit. Știa să mănânce.
‎A zis: „Charles știe să mănânce.”
‎Nu a mâncat doar multe porții,
‎dar s-a dus să termine curcanul ‎în bucătărie.
‎Mulți îl cred un geniu muzical. ‎Mama zicea că mănâncă bine.
‎- Am dejunat cu Duke Ellington. ‎- Da?
‎- Cu Charles și… ‎- Unde anume?
‎Reuben's, un restaurant deschis non--stop,
‎la intersecția ‎dintre 58th și Fifth Avenue.
‎Iar Duke Ellington e singurul om ‎pe care Charles Mingus îl respecta.
‎Charles, când era tânăr, a cântat în trupa ‎lui Duke Ellington și a fost concediat.
‎Charles era un om foarte arogant.
‎Nu voia ca oamenii să vorbească cu el. ‎Disprețuia majoritatea oamenilor.
‎Singurul pe care îl respecta ‎a fost Duke Ellington.
‎Era atât de deferent cu Duke Ellington, ‎că abia îl privea.
‎Și Duke Ellington țipa la el: „Charles!”
‎„Scuze, Duke.” Era un om total diferit.
‎Mă întrebam ce s-a întâmplat cu el.
‎Toți au o astfel de persoană.
‎Oricât de aroganți ar fi ‎sau cât de grozavi s-ar crede.
‎Charles, în opinia mea, ‎a fost un mare artist,
‎dar, pentru Charles, ‎Ellington era mai mare.
‎Dacă admiri munca cuiva, ‎absorbi o parte din ea.
‎Se ajunge ‎ca compozitorul modern contemporan
‎și cel care ar trebui ‎să fie un compozitor de jazz modern,
‎să facă aceleași Conservatoare.
‎Exact!
‎Și e foarte greu să tragi o linie.
‎Tu ai fost cu siguranță ‎unul dintre pionieri.
‎Dar n-am făcut Conservatorul.
‎Nu, dar ai fost printre primii ‎care au scris așa-numitul jazz simfonic.
‎Am avut un Conservator la Capitol Theater.
‎- Așa e. Exact! ‎- Ascultai simfonia înaintea filmului.
‎Poate asta e diferența dintre noi.
‎Tu ai scris jazz simfonic, ‎iar eu am scris simfonii de jazz.
‎- Te iubesc. ‎- Ceva de genul.
‎Mi-ai văzut butonii Calder?
‎Mi-au fost împrumutați de Sandy Rower, ‎nepotul lui Alexander Calder,
‎care i-a făcut cu mâinile lui.
‎Nu a creat o linie de butoni, ‎cum fac artiștii acum. El i-a făcut.
‎Probabil Calder i-a făcut pentru el.
‎Nu i-a făcut pentru Fran. ‎A făcut multe bijuterii.
‎A fost o expoziție la Met ‎cu bijuteriile lui Calder
‎și a fost fantastică.
‎E o biografie minunată a lui Calder.
‎Sora lui, când el avea șapte ani,
‎i-a dat niște clești de Crăciun ‎și el a scris despre asta.
‎„E cel mai tare Crăciun din viața mea. ‎Am primit clești!”
‎Și i-a folosit să facă butonii.
‎Cred că au fost făcuți ‎cu aceeași pereche de clești.
‎Cred că sunt spectaculoși.
‎Subtitrarea: Alina Anescu