‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Am călătorit mult.
‎Îmi plăcea mai mult ‎decât cred că mi-ar plăcea acum.
‎Eram mai tânără. Obișnuiam să fiu…
‎Nu pot spune ‎că am fost vreodată prea degajată,
‎dar eram mai degajată decât acum.
‎Întotdeauna m-am enervat ușor, ‎dar acum sunt mereu într-o stare de furie.
‎Odată ce ieși din casă, ‎afară sunt foarte mulți oameni.
‎Avantajul apartamentului meu, ‎pe lângă faptul că e grozav,
‎e că depinde de mine ‎dacă sunt alți oameni în el,
‎iar asta e esențial pentru mine.
‎Și nu poți face asta ‎în holul unui hotel. Am încercat.
‎Da? Nici într-un avion. ‎Într-un avion comercial.
‎O poți face ‎într-un avion privat, de care nu am.
‎De câte ori am fost într-un avion privat, ‎m-am mirat că-s acolo.
‎Îmi zic: ‎„Dacă era avionul meu, nu vă invitam.”
‎Ce rost are să ai avion privat ‎dacă mai sunt și alți oameni în el?
‎Da! Lumea mă întreabă: ‎„Tu n-ai vrea să-ți inviți prietenii?” Nu!
‎STAȚIA „STRADA 23” E TEMPORAR ÎNCHISĂ
‎PUBLIC SPEAKING ‎FRAN LEBOWITZ ÎN PERSOANĂ!
‎SE ÎNREGISTREAZĂ
‎Am ajuns.
‎Vrem doar să te simți confortabil.
‎Pe platou la ‎Lupul de pe Wall Street,
‎nu te-am văzut până n-am dat-o în bară.
‎- Apoi trebuia să ies. ‎- Da.
‎Toți au zis: „Doamne, vine Marty.”
‎Apropo de călătoriile în spațiu, ‎e trist că-s de domeniul trecutului.
‎Ceva ce părea uimitor…
‎Când am fost în spațiu prima dată, ‎nu pe Lună,
‎când a ajuns John Glenn în spațiu…
‎au adus un televizor la mine școală, ‎ceea ce a fost șocant,
‎fiindcă televiziunea și școala ‎erau două lumi diferite.
‎Știința nu m-a pasionat niciodată, ‎nici măcar la vârsta acea,
‎dar mi s-a părut ceva extraordinar.
‎Faptul că oamenii au descoperit ‎cum să facă asta.
‎M-am gândit că e ceva extraordinar.
‎Și mi s-a părut ceva important.
‎Știu că, acum, ‎unii miliardari au propria lor NASA,
‎fiindcă noi n-avem NASA.
‎Acum, s-a privatizat, ‎iar Elon Musk are un fel de NASA,
‎sau o companie de rachete, ‎și se numește turism spațial.
‎Oamenii se vor putea distra.
‎Nu te înscrii?
‎Eu nu, ‎dar mă bucur că o pot face turiștii.
‎Eu nu vreau să merg în spațiu, ‎nu sunt interesată de așa ceva.
‎Dar cred că e bine ‎ca o țară să exploreze asemenea lucruri.
‎Mașinile fără șofer.
‎Recunosc că e un lucru care m-a surprins.
‎Nu m-am gândit la asta niciodată.
‎Când au început să scrie despre asta, ‎m-am gândit: „Cine și le dorește?”
‎Mie nici nu mi-a trecut prin cap.
‎Multe invenții mi se par interesante
‎și le înțeleg oportunitatea, ‎deși nu mi le doresc.
‎Dar mașini fără șofer… ‎Eu conduc. Am mașină.
‎Dar nu m-am gândit niciodată: ‎„Ce bine ar fi să meargă singură!”
‎- Am doar o bancnotă de 20. Ai rest? ‎- Da, sigur.
‎Ar trebui ‎să ne fie frică în mașini fără șofer?
‎Mie mi-a fost frică și în unele cu șofer!
‎Am fost îngrozită.
‎Să luăm scena din filmul tău ‎O noapte ciudată‎, când demarează taxiul.
‎E dintr-o cursă cu taxiul adevărată, ‎cu flamenco.
‎Am pățit eu asta.
‎Prima oară când am văzut filmul, ‎când a plecat taxiul…
‎- Juca Griffin, nu? ‎- Da.
‎Doamne!
‎Nu mă puteam opri din râs, fiindcă atunci ‎au început să apără taximetriștii nebuni.
‎Erau taxiuri și înainte, ‎dar, de la un moment dat…
‎Nu știm de ce, dar, dintr-odată, ‎au înnebunit toți taximetriștii.
‎Conduc toți ca nebunii. Și nu te ascultă.
‎Îi implori să încetinească, ‎inventezi ceva, spui că te doare spatele.
‎Când eram tânără, ‎spuneam că sunt gravidă. Asta îi sperie.
‎Acum nu le pot spune asta. ‎Poate doar dacă sunt orbi.
‎Sunt nenumărați șoferi ‎care conduc incredibil de prost.
‎Dacă ții cont de toți cei care conduc ‎prost sau conduc beți sau drogați,
‎probabil ‎mașinile fără șofer sunt mai sigure.
‎Nu e ca și cum oamenii au ‎o judecată foarte sănătoasă.
‎Fran Lebowitz e cu noi. ‎Noua carte se cheamă ‎Studii sociale.
‎Vorbeam în timpul reclamelor ‎despre ceva caracteristic New Yorkului.
‎Înainte să devii o autoare celebră, ‎ai fost taximetristă.
‎Erai o taximetristă bună?
‎Nu vreau să mă laud. ‎Eram o taximetristă excelentă.
‎Nu-mi plăcea să conduc taxiul.
‎Nu era interesant sau pitoresc.
‎N-am învățat nimic. ‎Sper să n-o mai fac niciodată.
‎Acum e chiar groaznic să fii taximetrist, ‎dar era groaznic și pe atunci.
‎La început, ‎conduceau taxiuri și câțiva hipioți,
‎dar, de fapt, taximetristul din New York
‎era un evreu din clasa muncitoare, ‎cu un trabuc în gură.
‎Pe atunci, se fuma în taxiuri. ‎Și erau foarte răi cu mine.
‎În caz că mai trăiește vreunul, ‎repet că erau foarte răi cu mine.
‎Și am fost foarte surprinsă, ‎fiindcă arătau cam ca unchiul meu.
‎Credeam că vor fi…
‎Îmi dau seama acum și am priceput ‎încă de atunci că erau tare îngrijorați.
‎„Cum? Asta se va alege din meseria asta?
‎Vin aceste fete cu părul lung ‎și totul ia sfârșit?”
‎Se câștiga atât de bine în meseria asta,
‎încât ei lucrau opt ore pe zi,
‎cinci zile pe săptămână.
‎Aveau soții și copii, ‎iar soțiile nu lucrau.
‎Iar ei își câștigau traiul.
‎Locuiau deseori în Queens sau Brooklyn, ‎care erau altfel decât acum,
‎și era o slujbă bună.
‎Taximetriștii mâncau
‎la cantina Belmore, pe Lower Park Avenue.
‎Era deschisă toată noaptea, ‎24 de ore pe zi.
‎Fiind probabil înțeleși cu poliția,
‎puteau parca în față fără a fi amendați.
‎De asta o apreciau taximetriștii.
‎Nu pentru că aveau mâncare delicioasă.
‎Taximetriștii nu sunt experți culinari.
‎Când mă duceam acolo, ‎nimeni nu vorbea cu mine.
‎Am fost foarte populară ‎la cantina de la liceu.
‎La cantina taximetriștilor, ‎eram foarte nepopulară.
‎Nu-mi vorbeau. Dacă întrebam ceva, ‎cerând un sfat, uneori nu-mi răspundeau.
‎Erau garaje, cu flote mari de taxiuri, ‎așa că mergeai să-ți iei taxiul din garaj.
‎Era o pompă de benzină în garaj. ‎Ei puneau benzină și nu o plăteai.
‎Doar notau cât au pus
‎și verificau foaia de parcurs, ‎verificau cât ai mers.
‎Deci, în mintea lor, n-ai fi luat taxiul ‎ca să pleci în weekend în East Hampton.
‎Știi cum a fost…
‎A trebuit să dăm un test.
‎Un test de conducere a taxiului, ‎pe care nu cred că-l mai au acum.
‎De fapt, nu știu. ‎N-am mai încercat de mult să obțin slujba.
‎Dar m-am suit în taxiuri zicând…
‎„La Grand Central Station, te rog”, ‎iar replica a fost: „Ce?”
‎Deci probabil nu știu ‎unde e Grand Central Station.
‎Deci a trebuit să dăm…
‎Vorbesc de parcă a fost ‎admiterea la Harvard. N-a fost.
‎Și nu e ca la Londra,
‎care are un test faimos cu opt milioane ‎de întrebări, dar se testau multe lucruri.
‎Trebuia să știi aeroporturile ‎și să știi diferite locuri și magazine.
‎Acum nu mai e așa.
‎Acum, e o slujbă ‎pe care nu se pune mare preț.
‎Așa.
‎Gramercy Park South 19, vă rog.
‎Taxiurile sunt neplăcute, să recunoaștem.
‎Au pus acele chestii. Ecranul din fața ta.
‎Când le-au băgat, ‎am descoperit că nu le pot opri.
‎Nu. Convorbirea asta nu mi se pare bună.
‎E banală. Am văzut-o de mii de ori.
‎- Bine. ‎- Scuze…
‎Scuze. Nu e nicio urgență. Nu e necesară.
‎Tocmai a ieșit din pușcărie.
‎- Tata e în Cleveland. ‎- Tocmai a ieșit.
‎Nu știu să le opresc.
‎Pun degetul pe ele de un milion de ori,
‎deși știu că nu e nimic mai murdar.
‎Mai bine mănânci o bancnotă de zece dolari
‎decât să pui degetul acolo unde un milion ‎de oameni au vrut să stingă ecranul.
‎Nu mă pricep. ‎Și nu-mi iese deloc chestia asta.
‎În anumite privințe, am fost norocoasă. ‎Iar în altele, foarte ghinionistă.
‎La vârsta mea, ‎acest gen de noroc nu se schimbă.
‎Nu mă voi trezi deodată ‎că am un noroc incredibil la imobiliare.
‎Sau că pot stinge ecranul acela din taxi.
‎Da, nu sunt lucruri legate. ‎Unul pare mic. Unul, mare.
‎Dar ambele sunt lucruri ‎pe care nu le pot face.
‎Eu și dl Scorsese vom răspunde ‎întrebărilor publicului.
‎- Sunt mulți. ‎- Nu-i vedem.
‎Dacă ridici mâna, îți dau cuvântul. Tu.
‎Bună, sunt Laura din Barcelona.
‎Întrebarea mea e…
‎Și mie…
‎Mi s-a întâmplat ceva. Sunt în cârje.
‎Când m-am mutat la New York, ‎m-a lovit mașina poliției.
‎Dau în judecată New Yorkul ‎fiindcă oameni mi-au spus
‎să dau în judecată primăria pentru bani, ‎doar m-a lovit mașina poliției.
‎Asta e o întrebare?
‎Fiindcă continuă, da.
‎- Povestea e bună. ‎- Întrebarea e…
‎Tu locuiești în New York. Cât va dura ‎până obțin acești bani de la primărie?
‎Iată întrebarea.
‎E din Barcelona. ‎Asta nu e parte din întrebare.
‎Acum stă la New York. ‎A fost lovită de mașina poliției.
‎Dă în judecată primăria ‎și întreabă cât va dura să obțină banii.
‎Da.
‎Toată lumea mă întreabă asta.
‎Da.
‎Bine, uite ce zic eu.
‎Locuiesc vizavi
‎de una dintre firmele de avocatură ‎care își fac mereu reclamă.
‎Genul de firmă de avocatură ‎care spune: „Ți-ai rupt o unghie?
‎Ți-a scăpat un ou?”
‎Da.
‎„Poate ți se datorează bani.”
‎ACEASTĂ STAȚIE VA FI ‎ÎNCHISĂ TEMPORAR PENTRU RENOVARE
‎Eram în stația de metrou într-o zi
‎și era plin de afișe ‎care anunțau că se închide pentru…
‎„amenajarea stației”.
‎Amenajarea stației.
‎Nu reparăm trenurile, care-s stricate. ‎Șinele sunt stricate.
‎Semafoarele sunt stricate. ‎Și vagoanele. Totul e stricat.
‎Nu sunt destule trenuri. ‎Se strică. Sunt vechi. Nu le repară.
‎Dar amenajează stația.
‎Și erau afișe mari, ‎cu liste cu tot ce urmau să facă.
‎Stația se închidea cinci luni.
‎Cinci luni!
‎Mă uit și eu. Încep să citesc afișul.
‎Și lângă mine stătea un tip…
‎care mi-am dat seama ‎că a citit în același timp cu mine.
‎Enumerau lucrurile ‎pe care urmau să le facă.
‎Și la sfârșitul listei… Nu inventez.
‎E greu să fii satirist acum. ‎Nici Jonathan Swift n-ar reuși.
‎Ultima propoziție era: ‎„Instalație de artă.”
‎Citesc partea asta ‎deodată cu tipul de lângă mine,
‎și zice: „Instalație de artă? Ce e asta?”
‎Zic: „Nu știu, dar nu e asta chestia ‎care te enervează cel mai tare la metrou?
‎Când aștepți cu orele metroul, nu-ți spui ‎că problema e că nu e destulă artă?”
‎William Wegman a făcut ‎niște mozaicuri cu câini,
‎plătite, cred, din banii mei.
‎Sunt drăguțe, dar chiar așa? ‎Și chestia asta a durat cinci luni?
‎Și asta a fost tot. Cu alte cuvinte,
‎gresia spartă e tot acolo.
‎Mizeria inițială, tot acolo.
‎Cimentul crăpat de pe jos, tot acolo. ‎Nu s-au atins de el.
‎Și mă întreb: „Ce a durat cinci luni?”
‎Și-ți amintești de muncitorul ‎care ți-a renovat apartamentul.
‎Tot pe el l-au folosit. ‎De asta a durat cinci luni.
‎Indiferent dacă îți plac sau nu ‎mozaicurile de câini, nimeni…
‎Sunt sigură ‎că până și William Wegman ar fi de acord.
‎„Crezi că e esențial ‎pentru viața New Yorkului
‎să avem ‎mozaicuri cu câini în stația de metrou?”
‎Nu este. E frumos.
‎Despre anumite lucruri, zici:
‎„Dacă am rezolvat ‎toate lucrurile important, fie.”
‎Pricepi? Dar nu le-am rezolvat.
‎Nu am rezolvat lucrurile importante. ‎Să ne ocupăm de ele.
‎- Poate că încurajează un anumit spirit. ‎- Da.
‎Dar cei din metrouri ‎nu mai au niciun pic de spirit.
‎Ne-au stors de spirit.
‎Ar fi suficientă o plimbare cu metroul
‎să-l transforme chiar și pe Dalai Lama ‎într-un nebun furios care țipă:
‎„Cui îi pasă de artă în stația de metrou?”
‎Autoritatea de transport din New York ‎poate să ofere o siguranță de neegalat
‎prin pregătirea perfectă ‎a oamenilor din sistem pentru slujba lor.
‎În centrele de testare ale Autorității, ‎ei învață să conducă pe străzile orașului
‎în trafic îngreunat și condiții dificile.
‎Abilitățile lor sunt evaluate atent ‎de către experți instruiți.
‎Cred că, dacă ai peste 14 ani, ‎nu ai timp să aștepți autobuzul.
‎La opt, nouă ani, ‎poți aștepta autobuzul o oră și jumătate,
‎fiindcă ai doar nouă ani ‎și ai destul timp de pierdut.
‎Dacă nu ai nouă ani, zici: ‎„Sunt prea bătrân, îmi pare rău.
‎N-am timp de pierdut așteptând.”
‎Eu, atunci când aștept autobuzul…
‎Sunt mulți care așteaptă în stație,
‎formând o comunitate ‎a celor care așteaptă autobuzul,
‎însă unii renunță.
‎Pleacă. Unii iau taxiul.
‎Eu mă gândesc: ‎„Nu renunț la această investiție.
‎Am așteptat deja 25 de minute. ‎Dacă plec, pierd acele 25 de minute.
‎Și nu le mai primesc niciodată înapoi.”
‎În sfârșit, vine autobuzul.
‎Și-l întreb pe șofer când urc:
‎„Poți să-mi spui
‎care stație e mai aproape de Strada 27?”
‎Zice: „Nu știu.”
‎Zic: „Poftim?
‎Nu știi?
‎Nu știi ‎stația cea mai apropiată de Strada 27?”
‎Zice: „Te aștepți ‎să învăț pe dinafară toate stațiile?”
‎Zic: „Da, mă aștept!
‎Mă aștept ‎să înveți pe dinafară toate stațiile.
‎Absolut toate!”
‎Zice: „Sunt multe stații.” ‎Zic: „Mă aștept să le memorezi.”
‎Ești șofer de autobuz!
‎Nu e ca și cum joci în ‎Richard al III-lea,
‎dar reușești să înveți atâtea replici ‎și, în plus, toate stațiile.
‎Ești șofer de autobuz. Este slujba ta.
‎Trebuie să faci două lucruri. ‎Să conduci autobuzul.
‎Ceea ce aș putea face și eu.
‎Și să înveți stațiile. ‎Și asta aș putea face.
‎N-aș putea învăța ‎Richard al III-lea‎…
‎Dar câte stații sunt? ‎Nu sunt 10.000 de stații.
‎În orice restaurant în New York,
‎chelnerii pot memora ‎mii de feluri de mâncare.
‎Uneori sunt uimită. ‎Îți recită un milion de feluri.
‎Până ajung la sfârșit, ‎nici nu mai știu ce era la început.
‎Și ajungi să zici: ‎„Ai spus păstrăv la un moment dat?”
‎Și atunci se declanșează.
‎Ar trebui să-i ia pe toți acești chelneri,
‎dintre care mulți speră încă ‎să joace în ‎Richard al III-lea,
‎și să-i facă șoferi de autobuz.
‎Pentru că au o memorie excelentă.
‎Și nu memorează doar felurile de mâncare.
‎Memorează și cum sunt pregătite. ‎„Și are coriandru și are…”
‎Iar unii întreabă: „Cât coriandru?” ‎Eu nu sunt așa.
‎Dar există și oameni foarte mofturoși.
‎„De unde este coriandrul?”
‎Mereu îmi zic: ‎„Nu mai cinez niciodată cu tine.”
‎Eu nici nu știu ce e coriandrul.
‎E gustos. Am gustat. Bine, e coriandru.
‎Deci așa e când iei autobuzul.
‎Uite, orașul se schimbă.
‎Îți dai seama ‎datorită luminilor aprinse de pe clădiri.
‎Spitalele erau pe Insula Roosevelt?
‎Da, chiar acolo!
‎Acolo era spitalul de febră tifoidă?
‎Da, tuberculoză și tifoidă. ‎Le-au pus acolo.
‎Într-o zi, vei moșteni totul.
‎Asta urma să zic. E replica mea!
‎- Vezi avionul? Unde? ‎- Arată ca o libelulă. Uită-te la el.
‎- Nu-l văd. ‎- Acolo.
‎Aterizează.
‎- Unde? ‎- La aeroport.
‎Care?
‎LaGuardia e lângă Rikers?
‎- Da. ‎- Vai de mine!
‎Dar nu aterizează la Rikers.
‎Dacă ar face-o, deținuții ar zice:
‎„E compania Delta. Ne băgăm? Nu.”
‎- Îl văd. ‎- Da.
‎- E un singur avion? Sunt două? ‎- Două avioane.
‎Două. Deci e ca Delta.
‎„Unde e avionul?” ‎„Avem doar două. Unde mergeți?
‎Așteptați, trebuie să meargă ‎prima dată în alte 16 orașe.”
‎Care e locul din societate
‎unde agreezi cel mai puțin ‎prezența semenilor tăi?
‎Locul care îți dă fiori.
‎- În avion. ‎- În avion?
‎E incredibil că lasă alți oameni în avion.
‎De ce e oribil în avion? ‎E vina celorlalți pasageri.
‎Cum s-a schimbat transportul aerian?
‎Când am început să zbor ‎nu eram copil, ci adult.
‎- Era foarte luxos să zbori. ‎- Desigur.
‎Era foarte luxos. ‎Știu că pare imposibil.
‎Era așa fiindcă ‎companiile aeriene erau reglementate,
‎nu puteau concura pe baza prețului.
‎Toate biletele aveau același preț. Exista ‎un singur preț pe ruta New York - LA.
‎Dacă pierdeai avionul, orice companie ‎primea biletul, fără nicio problemă.
‎Companiile concurau ‎prin calitatea serviciilor.
‎Reclamele companiilor aeriene spuneau…
‎„Avem friptură, homar, bar cu pian. ‎Avem stripteuză. Avem salon.”
‎Fără glumă. Câți oameni au zburat ‎cu Pan Am înainte să dea faliment?
‎Am zburat spre Coasta de Vest ‎și am mers la San Francisco.
‎Se numea ‎Clipper of the Skies.
‎Un concept nou în transportul aerian.
‎Să călătorești a devenit mai ușor.
‎Asta e atmosfera într-un zbor ‎Clipper.
‎Mâncarea delicioasă sporește plăcerea.
‎E pregătită simultan în patru bucătării. ‎Preparatele se gătesc în cuptoare rapide.
‎De curând, trei femei de cincizeci de ani
‎au fost arestate într-un avion ‎în nordul statului.
‎Una era avocat. Una era doctor. ‎Una parcă era agent imobiliar.
‎Erau împreună. ‎Una s-a certat cu stewardesa.
‎Celelalte au intervenit ‎și au fost ridicate în cătușe.
‎O prietenă s-a mirat că oameni ‎de vârsta asta sunt dați jos din avion.
‎I-am zis ‎că doar cei de vârsta asta sunt dați jos,
‎fiindcă doar noi ne amintim ‎ce minunat era să zbori.
‎Și când ne spun: „Nu puneți asta aici”, ‎zicem: „Glumești? Unde îmi e homarul?”
‎Pe când cei de 20 de ani cunosc ‎doar această experiență sordidă.
‎- Un autobuz zburător. ‎- O experiență oribilă, sordidă.
‎De ce durează șase ore ‎să zbori la Los Angeles?
‎Dac-ar zbura un Concorde la LA, ‎nu ar trebui să înnoptezi acolo.
‎Ăsta e un obiectiv național important.
‎Ca președinte, aș spune: ‎„Avem un obiectiv național important.
‎Să poți merge din New York la Los Angeles ‎fără să rămâi peste noapte.”
‎- Mergi la o întâlnire și revii. ‎- Nu înnoptezi acolo.
‎Eram cu bagajul în hol ‎la șase dimineața, ca să prind avionul,
‎iar un vecin… unii oameni se întorc ‎la șase dimineața de la sală.
‎Mi-am zis: „De asta au bani.”
‎Pe de altă parte, ce viață e asta?
‎Să se întoarcă ‎la șase dimineața de la sală!
‎Mi-a zis: „Fran, pleci în vacanță?”
‎M-am gândit: „Ești nebun?”
‎Și zic: „Nu. În vacanță? Nu”.
‎„Unde te duci?”
‎Nu mai știu unde mergeam. ‎Am zis: „Nu, am niște prelegeri.
‎Mă duc la muncă.”
‎Dacă mă vezi cu bagajele în hol,
‎plec să fac bani, da?
‎Nu mă duc să îi cheltui. ‎Îi cheltuiesc aici.
‎Aici îi cheltuiesc. Plec, mă urc în avion. ‎Mă duc în aceste locuri. Fac bani.
‎Banii se întorc. ‎Îi dau pentru clădire. Eu stau în clădire.
‎Câștig banii ca să am casa asta.
‎Trebuie să tot plec ca să pot rămâne aici.
‎Apropo de dorința de a călători, ‎e incredibil că unii o fac de distracție.
‎Când văd la aeroport oameni ‎care merg în vacanță, mă-ntreb…
‎„Cât de oribilă e viața ta?”
‎Cât de neplăcută e viața ta, ‎ca să-ți spui: „Știi ce ar fi distractiv?
‎Să luăm copiii, ‎să mergem la aeroport cu o mie de bagaje,
‎să stăm la cozi, ‎să țipe la noi niște idioți,
‎să plecăm cu întârziere, să fim striviți.
‎E mai plăcut decât viața noastră.”
‎LUPUL DE PE WALL STREET
‎Acțiune!
‎O acuzație de asociere în scopul ‎săvârșirii de fraudă cu valori mobiliare.
‎Două acuzații ‎de fraudă cu valori mobiliare.
‎O acuzație de asociere ‎în scopul spălării de bani.
‎21 de acuzații de spălare de bani. ‎O acuzație de obstrucționare a justiției.
‎Cauțiunea e 10 milioane de dolari.
‎Da?
‎Ce crezi despre țigările electronice?
‎Pe platoul filmului tău, ‎când Leo a intrat în sala de judecată,
‎fuma o țigară.
‎Și m-am gândit… ‎Eram într-un tribunal adevărat.
‎Știu că vedetelor li se permit mai multe ‎decât celor care nu sunt vedete,
‎dar m-am mirat ‎că poate fuma într-un tribunal adevărat.
‎Apoi s-a apropiat și nu mirosea a fum.
‎Mi-am zis ‎că, dacă el fumează, pot fuma și eu.
‎El fuma o țigară electronică,
‎iar apoi, în timpul unei pauze,
‎mi-a zis: „Vrei? Ai încercat vreodată?”
‎Am zis: „Nu.” A zis: „Îți dau eu una.”
‎Mi-a dat una și a zis: „Încearcă.” ‎Zic: „Vreau o țigară adevărată.”
‎A zis: „Încearcă.” Așa că m-am făcut ‎că încerc. Am zis: „E bună.”
‎Așa că mi-a dat-o și apoi am uitat de ea.
‎Apoi, eram în avion, în drum spre LA,
‎și tocmai începeam să cred ‎că o să omor pe cineva.
‎Și mi-am amintit că aveam țigara falsă,
‎despre care, apropo, Leo îmi zisese…
‎Primul lucru pe care l-am întrebat ‎a fost dacă o pot fuma în avion.
‎Zice: „Nu.” Zic: „N-o poți fuma ‎într-un zbor comercial obișnuit?”
‎Zice: „Nu.” Zic: „De unde știi?
‎Ți-a spus cineva?”
‎Zice: „Nu, am fost într-un zbor comercial
‎și nu m-au lăsat s-o fumez.”
‎Mi-am zis că, dacă nu l-au lăsat pe el,
‎atunci sigur nu le poți fuma în avion.
‎Dar m-am gândit: „De ce?”
‎Și eram în avion, nu era zbor comercial, ‎dar n-aveai voie să fumezi.
‎Mi-am amintit de țigara de la Leo.
‎Așa că am folosit-o în avion. ‎Ei bine, îți înmoaie tendințele ucigașe.
‎Când zici, pe de o parte, că e drăguț ‎proprietarul avionului că mă duce la LA,
‎pe de altă parte, ‎de ce nu mă lasă să fumez?
‎Nu sunt la fel ca țigările adevărate, ‎dar sunt mai bune decât nimic.
‎Și nu ai voie să le fumezi în avion ‎dar, dacă o faci, nimeni nu observă.
‎Se pot fuma în avion. Mai ales la toaletă, ‎unde nu poți fuma o țigară adevărată.
‎Când o aprinzi, pornește ceva în carlingă, ‎apoi vin și țipă la tine.
‎Știu din experiență.
‎Atenție. Fumatul dăunează sănătății.
‎Fran Lebowitz și Leonardo DiCaprio ‎nu susțin folosirea țigărilor electronice
‎și nu sunt responsabili ‎pentru accidentele apărute
‎în timpul folosirii țigărilor electronice.
‎Mai știi vreun tarif ‎de pe vremea când conduceai taxiul?
‎Chiar nu mai știu.
‎Îmi amintesc
‎că mulți încercau ‎să-mi dea bacșiș țigări cu iarbă.
‎Bine.
‎Erau tineri, ca mine, ‎și credeau că fac ceva grozav.
‎De vreo șase sau șapte ori, ‎poate chiar mai multe, știi…
‎Îmi dădeau un cui zicând: „E pentru tine.”
‎Eu îl returnam de fiecare dată.
‎Drogurile erau ‎lucrul pe care chiar nu-l voiai în taxi!
‎Te putea opri poliția.
‎Eu țipam la oamenii ‎care fumau iarbă în taxi.
‎Puteai fuma tutun în taxi.
‎Dar mă gândeam că vom fi opriți.
‎Și voi înfunda pușcăria ‎pentru că ei fumau iarbă.
‎Și le spuneam: „Uite ce e. ‎Nu vreau chestia asta în mașină.
‎În plus, eu fac asta pentru bani.
‎Conduc taxiul pentru bani. ‎Aici nu e un fel de festival.
‎Fac asta pentru bani ‎și nu pot duce cuiul la magazin,
‎să cumpăr un sandviș cu el.
‎Practic, taxiul ăsta este ‎modul meu de a-mi cumpăra sandvișuri,
‎așa că ia-l de-aici.”
‎Nu voiam iarbă în taxi. ‎Era ceva ce oamenii încercau adesea.
‎Mi se tot zicea că mai e o taximetristă, ‎dar n-am văzut-o niciodată.
‎Am tot căutat-o la cantina Belmore, ‎să vorbesc și eu cu cineva! Nu am găsit-o.
‎Subtitrarea: ‎George Georgescu