PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Moje nenávist k penězům je velmi silná.
Ale můj problém, co se tohoto týče, ne můj jediný problém, je
že miluju věci.
Takže nesnáším peníze, ale miluju věci.
Nesnáším peníze, ale miluju nábytek. Nesnáším peníze, ale miluju auta.
Nesnáším peníze, a miluju oblečení.
Nesnášet peníze je v pořádku, pokud také nesnášíte věci,
protože pak jste jako Dalajláma.
HRANICE POZEMKU, POVOLENÍ PRO VSTUP JE MOŽNÉ LIBOVOLNĚ ODEJMOUT
- Ahoj, Fran. - Jak to jde?
Můžete se jít posadit.
Jakou radu byste si dala, kdyby vám bylo okolo 20 a stěhovala jste se do New Yorku?
Vezmi si peníze.
Jasné?
Vezmi si peníze. To bych si řekla.
Rada pro někoho, kdo přišel, když jsem přišla já? Moc peněz nepotřebuješ.
Tak jsme tu.
- Dobře. - No……
Nechci nic říkat, ale tyhle skleničky se k sobě nehodí čím dál víc.
Já tohle kafe piju, takže ubývá...
Takže to musíme celé předělat.
Je pravda, že ženy mého věku, když jsme byly děti,
nebyly jsme vychovávány s tím, že budeme muset přemýšlet o penězích.
Takže věřím, že kdybych byla kluk,
neměla bych tak příšerně lenivý přístup k penězům.
Nebylo by to možné,
protože můj otec by na mě křičel: „Jsi blázen? Ty to nechápeš?“
Ale lidé se mě často ptali:
„Chtěli vaši rodiče, abyste byla spisovatelka?“ Ne.
„Snažili se vám to rozmluvit?“ Ne.
„Vážně? Co chtěli, abyste byla?“ Manželka. Chtěli, abych byla manželka.
Předpokládali, že budu manželka. Chtěli to.
Takže mi nikdy nic neřekli,
ani mě naučili nic jiného než to, co by ze mě udělalo manželku.
A vidíte , že jim to nevyšlo.
Ale myslím, že svým způsobem
nebylo v 50. letech vůbec skvělé být malá holka,
ale dobré na tom bylo,
že mi nevěnovali moc pozornosti.
Pamatuju si, že moje nejlepší kamarádka,
se kterou jsme si blízké dodnes, bydlela jednu ulici ode mě.
Byla jsem po škole u ní doma a její otec zavolal, že mu zvýšili plat.
Všichni byli nadšení a její matka upekla dort.
Nevěděla jsem, o co jde.
Přišla jsem domů a zeptala se své matky.
Řekla, že to znamená, že za týden vyděláš víc peněz.
A já na to: „Tomu a tomu zvýšili plat, takže teď vydělává...“
Pamatuju si, kolik to bylo. $300 týdně. To bylo víc, než dostával můj otec.
Uvědomuju si to až zpětně.
Řekla jsem: „Kolik vydělává táta?“ A matka mi dala facku.
„Nikdy nemluv o penězích.
Je to neslušné, nikdy se nikoho neptej, kolik vydělávají.“
A tak už jsem nikdy o penězích nemluvila. Proto žádné nemám.
Jednou jsem byla v kanceláři svého účetního,
a on se na mě konečně podíval a řekl: „Něco vám vysvětlím.
Musíte se mnou mluvit o svým penězích. Jsem váš účetní.“
Protože já jsem opakovala: „To bych vám neměla říkat.“
Zeptal se: „Kolik vám za tohle zaplatí?“
A já na to: „To není něco, o čem bych s vámi chtěla mluvit.
Kdo jste?“ Dnes samozřejmě lidé mluví o penězích neustále.
Ale já pořád říkám,
že pokud vím, kolik někdo vydělává,
nebo kolik stojí jejich byt, je to proto, že mi to řekli,
což lidé dělají pořád. Ale já bych se nikoho nezeptala.
Dnes lidé mluví o penězích pořád,
jako by to bylo skvělé téma ke konverzaci, což není.
Chtěl bych říct, že moje daň činí 74%, ano?
Chci vám ukázat, co zbyde.
- To, co teď udělám, je nelegální. - Je to nelegální.
Je mi jedno, jestli půjdu do vězení. Alespoň budu držet dietu.
Tady vám ukážu, co mi zbyde.
Zastavím na 74%.
Není to legrace,
stejně to nejde na chudé.
Je to na jaderný program a...
Uvědomujete si, že provokujete spoustu lidí.
Tohle jsou mé peníze. Je mi to fuk.
Když jsem poprvé přijela do New Yorku, můj otec mi dal $200.
Nejvíc peněz, co jsem kdy měla.
Asi jsem si myslela: „$200, to je na celý život.“
Znáte to.
Dělala jsem taxikářku.
Dělala jsem řidičku, šoférku pro lidi.
Byla jsem uklízečka, podomní prodavačka.
Prodávala jsem na ulici pásky. Vyzvedávala jsem...
The Village Voice. Pracovala jsem alespoň pět nebo šest dnů v týdnu.
Ale ve středu jsem nepracovala,
protože tehdy vycházel The Village Voice.
Takže jsem šla na Sheridan Square, kde jsem je vyzvedla.
V The Village Voice, jako ve všech novinách
byly pracovní inzeráty.
A já si vždy říkala...
Protože jsem nesnášela všechny své práce.
Tak jsem si říkala: „Příští týden si najdu lepší práci, kterou nebudu tak nesnášet.“
A jednou mi došlo: „Fran, ty prostě nerada pracuješ.“
Nešlo jen o to, že to byla špatná práce. Každý by si myslel, že je to špatná práce,
ale upřímně, mě nebaví pracovat.
Baví mě ležet na gauči a číst si, což není práce.
Za to nikdo neplatí, protože kdyby za to platili, tenhle dům by byl můj.
A také jsem se velmi vyhýbala práci, kterou dělali všichni mí přátelé,
což byla práce servírky.
Znala jsem i holky, které nemusely pracovat, ale ty, které musely,
byly servírky.
Řekla bych, že úplně všechny.
Mí přátelé mi říkali: „Proč uklízíš byty místo...
Pojď pracovat kde pracuju já. Vyděláš si víc peněz.
A je to určitě méně fyzicky náročné.“
A já na to... Řeknu vám to takhle.
Lidé, kteří najímali servírky, byli muži. Jasné? Vedoucí byli muži.
Nebylo možné dostat směnu jako servírka,
pokud jste nespali s vedoucím.
To bylo jediné, o co šlo. Žádná romantika ani randění.
Nešlo ani o flirtování.
Například pro mladou Fran šlo jen o práci.
Ale takhle jste dostali práci jako servírka.
V jedné restauraci, kde lidé chtěli pracovat, byl vedoucí gay.
Ten chlap byl gay. Je gay! Všichni z toho šíleli.
Samozřejmě, že najímal jen číšníky, kteří s ním také museli spát.
Chápete?
Všichni si mysleli, že New York býval levný.
Vždy to tam bylo dražší než kdekoli jinde.
Takže když řeknu,
„Tohle byl můj byt v roce 1970 na West Fourth Street.
Stál $121,78 měsíčně,“
všichni se můžou zbláznit.
Ale to bylo drahé!
Většina mých přátel žila v East Village.
Říkávali: „Jsi blázen, že utrácíš tolik peněz za jeden pokoj.
Kdybys žila v mé čtvrti na Avenue C,
mohla bys za to mít čtyři pokoje.“
A já na to: „Jo, ale nikdo mě neznásilní.“
Což mi za ty peníze navíc vždycky stálo.
- Stojí to za to. - Chápete?
Nejsem rozhazovačná, ale za něco se vyplatí zaplatit.
Takže to byl hrozný byt a bylo to předražené.
Bylo to předražené, ale mnohem bezpečnější.
Když jsem dostala svůj první velký šek, neměla jsem bankovní účet.
Měla jsem obrovský šek na asi $100 000 a nevěděla jsem, co s ním.
Většinou jsem s šeky dělala následující.
Když jsem dostala šek, což bývalo spíš na $100,
tak jsem šla do lahůdek přes ulici
a řekla jsem:
„Mohl byste od toho odečíst hovězí sendvič a dát mi zbytek?“
A oni to udělali.
Tak jsem si představila, jak jdu do lahůdek:
„Odečtěte od toho hovězí sendvič.“ Nevěděla jsem, co s tím.
Měla jsem z toho šeku strach.
Vůbec jsem nechápala, kolik je to peněz,
ale připadalo mi to jako šílená částka.
Takže když jsem poprvé vydělala peníze, měla jsem z nich strach.
Měla jsem docela strach.
Připadalo mi to jako něco skvělého, ale také...
Nepamatuji si, že bych někdy byla z peněz nadšená.
Nebyla jsem. Nenapadlo mě to...
To mě nikdy nenapadlo. Peníze pro mě takhle nefungují.
Pokud chcete peníze vydělat, musíte je milovat.
Doopravdy milovat. Musí vám na nich záležet.
Říkám pořád to samé. Na světě jsou dva typy lidí.
Lidé, kteří si myslí, že peněz může být dost,
a lidé, kteří peníze mají.
Je to jednoduché.
Takže já si myslím, že peněz může být dost.
Měla jsem období, kdy jsem měla dost peněz.
Měla jsem dost peněz, když jsem si za všechno mohla zaplatit.
Chtěla jsem hypotéku,
a mluvila jsem s makléřkou v Merrill Lynch,
která procházela moje věci, zatímco já byla na telefonu,
a ona mi říká: „Můžu vám položit otázku?“ A já na to: „Můžete?
Už pět minut se díváte na má daňová přiznání.
To je jako byste byla v mém šuplíku s ponožkami.
Víte toho o mě víc, než o sobě vím já.
Takže ano, ptejte se.“
A ona říká: “Proč je váš příjem tak nepravidelný?“
A já na to: „Jsem spisovatelka.“ A ona: „Spisovatelka?“
Proto spisovatelé nikdy nedostanou hypotéku.
V New Yorku jsou byty, které stojí $20 milionů nebo víc.
To tak nebývalo.
Když se nad tím zamyslíte, jak může byt stát $20 milionů?
Co to vůbec znamená?
Co znamená, že byt stojí $20 milionů?
To je směšné množství peněz!
Takové množství je k smíchu a lidé si na to zvykli.
Rok jsem se dívala na byty
a během toho roku cen bytů stoupaly každou hodinu.
Už tak ty ceny byly nesmyslné. Podívali jste se na byt v pondělí.
Pak jste se na něj podívali ve středu a stál o $50 000 víc.
Tak říkám: „Na tenhle byt jsem se dívala v pondělí. Proč stojí o 50 000 víc?“
„Trh roste. Radši si ho hned kupte.“
„Moc se mi nelíbí.“ „To není důvod proč ho nekoupit.“
Po několika prohlídkách
se realitní makléři ptali: „Proč potřebujete tak velký byt?
Ráda se bavíte?“
To je to první, co je napadlo: „Musíte pořádat hodně večírků.“
A já na to: „Ne. Neznám nikoho, kdo pořádá méně večírků.“
Vážně. Rúholláh Chomejní udělal víc večírků než já.
Takže ne. Nejenom že pořádám málo večírků. Nedělám žádné.
„Takže na co potřebujete tolik místa?“ „No, vlastním 10 000 knih.“
Po určitém počtu bytů
když jsem opakovala: „To je moc drahé.“
mi řekli: „Nemůžete si dovolit dost velký byt pro vaše knihy.“
což jsem věděla.
Věděla jsem to předem. Ale oni to nevěděli.
Chvíli trvalo, než jim to došlo Ale já to už věděla.
Když jsem si prohlídla asi 100 bytů,
chtěla jsem to utrpení ukončit.
„Dejte mi byt.“
Koupila jsem byt,
který byl asi třikrát dražší, než jsem mohla zaplatit.
Chtěla bych vyhrát loterii.
V tuhle chvíli vlastně potřebuju vyhrát loterii.
Už to není jen otázka přání,
teď je to naprostá nutnost.
Vážně si chodíte na ta místa pro ty formuláře?
Loterii hraju každý týden
a jednou jsem před několika lety vyhrála $1 200.
Jasné?
Pro výhry větší než $600 jste museli do kanceláře, která v té době
byla hned vedle dalšího velkého kasina, Newyorské burzy.
Takže přijdu do té sázkové kanceláře
a stojím ve frontě spolu s dalšími výherci.
Chlap přede mnou jde k přepážce, odevzdá svůj lístek
a ta žena za přepážkou mu řekne:
„Asi za dva týdny vám pošleme váš šek.“
A on na to: „Ne, chci ho hned.“
A ona: „Ne, pošleme vám ho asi za dva týdny.“
A on říká: „Nechci, abyste ho posílali. Chci ho hned teď.“
A ona: „Tak se to nedělá, dostanete ho asi za dva týdny.“
A on na to: „Vy to nechápete, potřebuju ty peníze hned.“
A ona: „Vy to nechápete. Nedám vám ho. Další.“
A on na to: „Vy to nechápete. Počítal jsem s tím, abych zaplatil nájem.
Co mám teď dělat?“
A ona: „To, co byste dělal, kdybyste tu loterii nevyhrál.“
- Takže já jsem teď tenhle ten chlap. - Jo.
Musím vyhrát v loterii.
Kdybych se sama sebe zeptala: „Kolik můžeš zaplatit za byt?“
Řekla bych, že třetinu toho, kolik jsem zaplatila.
Lidé se ptali: „Kdy půjdou ty ceny dolů?“
A já odpovídala: „Počkejte, až koupím tenhle byt.“
Pak jsem ho koupila a ceny začaly klesat.
Jsem posel špatných rozhodnutí o nemovitostech.
Jsem Kupuju-za-hodně-prodávám-za-málo Lebowitz.
Takže jsem jediná...
koho znám, kdo žil v New Yorku tak dlouho,
kdo se nikdy nerozhodl o nemovitostech správně.
Nikdy. Ani jednou.
A jediné, co mě uklidňuje je, když si připomenu,
že jsem v 18 nepřišla do New Yorku, abych obchodovala s nemovitostmi.
A dokázala jsem, že do toho nejdu.
Nějaký mladík mi minulý rok řekl: „Nechápu to.
Všichni ve vašem věku si dávno našli byt. Zaplatili...“
Odpověděla jsem: „Všichni kromě mě.“
- Dlouho jste bydlela na 57. - Dlouho.
Tenhle byt jsem vlastnila dlouho a bylo to...
- Žila jsem tam... - Byl to...
The Osborne. Žila jsem tam 26 let.
Když jsem byla mladá, bylo mi tak 21, šla jsem v tom domě na večírek.
Nikdy předtím jsem tam nebyla. Nikdy jsem o něm neslyšela.
Nemohla ho dostat z hlavy.
V tom domě byly dva nebo tři byty jako ten, ve kterém byl ten večírek.
Můj byt takový nebyl. A bylo to prostě...
Bylo to fantastické.
Je to krásná budova z 19. století. Nejstarší bytový dům v New Yorku.
A já si řekla: „V takovém bytě bych chtěla bydlet.“
Bydlet tam byla noční můra. Jeden problém za druhým.
Ta budova se rozpadala, protože byla tak stará.
Vždycky se tam stavělo. Byl to jeden velký problém za druhým.
Nedokázala jsem ho pustit,
protože jsem věděla, že takhle krásný byt už neseženu.
A nakonec jsem si jednoho dne řekla:
„Fran, jsi jako žena, která si vezme násilníka
a její přátelé jí opakují: ,Musíš ho opustit. Bije tě.‘
a ona na to: ,Ale je tak hezký.‘
A oni: ,Ale bije tě.‘ A ona: ,Ale je hezký.‘“
Konečně mi došlo, že to jsem já se svým bytem!
Opakovala jsem: „Bije mě, ale je tak hezký.“
A pak jsem si konečně řekla: „Bije tě, odejdi.“
Takže jsem pochopila, že moje lačnost po bytech
a nábytku a tak podobně, je tak silná,
že i když mi to celé tohle dělá starosti,
mám jich míň, než kolik jsem šťastná s tímhle skvělým bytem.
Cítím se díky tomu nejameričtěji, co jsem se kdy cítila.
Přidala jsem se ke svým spoluobčanům
a mám šílený dluh úplně k ničemu.
Jinými slovy, nemůžu říct: „Co mám dělat? Moje dcera byla nemocná.“
S tím všichni soucítí. Ale kdo bude soucítit s tímhle?
„Proč bych neměla mít byt o rozloze 20 milionů čtverečních metrů?
Nebaví mě ho nemít!“ Protože přesně o to tu jde.
Vypadá to, že jste v jiném světě.
To jsem.
Co dělá vzorového občana New Yorku?
Musíte být proti věcem,
která prosazují ti, kteří New York řídí,
protože musíte pochopit, proč je prosazují.
Prosazují je, protože říkají, že to do města přinese peníze.
Komu ty peníze do města přicházejí? Kdo ve městě je dostane?
Nedostanu je já. Nedostanete je vy.
Protože nich toho nevlastníme.
V 80. letech bylo období,
kdy chtěli strhnout Lever House.
Byla jsem v restauraci s Jerrym Robbinsem,
a přišel k nám člověk, který chtěl, abychom podepsali petici.
„Podepsali byste tuhle petici proti zbourání Lever House?“
Tak jsme to s Jerrym podepsali a on odešel.
Jerry se na mě podíval a řekl: „Určitě jsem podepsal petici
proti zachování Lever House.“
Takhle to v New Yorku chodí.
Jsem si jistá, že když po válce postavili na Park Avenue Lever House,
bylo na ní v té době ještě hodně domů, které zbourali.
Důvodem, proč je Grand Central Station
tak krásné, je, že ho postavil jeden člověk.
A ten člověk naštěstí věděl, jak postavit budovu.
Protože takhle velkou budovu by v dnešní době nepostavil jen jeden člověk.
Nebylo by to rozumné.
Byly to jeho peníze a prostě je na to dal.
Na Chrysler Building jsou úžasné její detaily a jak je nádherná.
Zdá se, že je momentálně na prodej.
Ne že bych ji chtěla koupit.
Pro mě je to ideální velikost domu pro jednoho.
Mrakodrapy byly vynalezeny tady.
Svět byl naprosto ohromen našimi mrakodrapy.
Empire State Building.
Všichni milovali Empire State Building.
A někteří lidé ji záviděli.
A v některých částech světa,
například ve státech Perského zálivu,
postavili uprostřed pouště tyto hrozné, vysoké budovy
a my jsme je pak zkopírovali!
Takže 57. teď vypadá...
Nevypadá to tam jak v Perském zálivu, ale ty budovy ano.
Nevěřím, že existuje nějaký zásadní estetický důvod,
proč by vysoká budova nemohla být krásná.
New York nebyl nikdy moc krásné město.
Nikdy to nebyla Paříž. Nikdy to nebyla Florencie.
Ale teď je to město, které…
Jinými slovy, alespoň bylo originální.
Ale 57. teď vypadá jako z Perského zálivu,
ačkoli je to skutečné místo.
Je to 57. ulice.
Připomíná mi to oblečení Ralpha Laurena.
Když Ralph Lauren začínal,
tak vlastně okopíroval oblečení Brooks Brothers.
V Brooks Brothers nakupovala specifická skupina lidí.
Bílí anglosaští protestanti.
A Fran. Ale hlavně ti bílí protestanti.
Když Ralph Lauren začal vyrábět oblečení,
okopíroval tohle oblečení, ale udělal ho trochu jiné.
Košile Brooks Brothers,
než před mnoha lety zrušili oddělení s košilemi,
neseděly nikdy nikomu.
Ne že by neseděly mně. Neseděly nikomu.
Neměly nikomu sedět.
Oblečení, které sedí, bylo pro někoho jiného.
Na oblečení, které sedělo...
bylo něco ambiciózního.
Ralph Lauren, který mezi ně nepatřil,
si neuvědomoval, že oblečení nemá sedět,
čímž myslím, že se to podobalo tomu, co bílí anglosaští protestanti nenosili.
A mně se zdálo úžasné, že za nějakou dobu,
ti bílí protestanti co vždy nosili Brooks Brothers,
začali kupovat Ralpha Laurena.
Ti lidé, které kopíroval,
u něj nakupovali, i když věděli, že to není to původní.
Nevím, proč to dělali. Nepatřila jsem mezi ně.
Ale udivovalo mě to.
Zdá se mi to to samé, jako s mrakodrapy,
které okopírovala Dubaj a my je okopírovali nazpátek.
Narodila jsem se na konci padesátých let, takže jsem mladší, než si myslíte.
Ale zdálo se mi, že je to šťastné. Zvlášť pro spisovatelku.
V 50. letech se toho stalo hodně špatného.
V 50. a 60. letech se staly hrozné věci.
Ale dalo mi to náhled
na celý zbytek 20. století, což považují za šťastné
i kvůli radosti z pozorování pozorovat.
Mě baví pozorovat.
Jsou věci, které jsem myslela, že se nikdy nezlepší.
Které mě nikdy nenapadly.
V 70. letech začali lidé mluvit o právech gayů. Zdálo se mi to komické.
Komické. Mladí lidé mi dnes často děkují.
„Vím, že jste prosazovala práva gayů.“
Neprosazovala jsem práva gayů. To jim vždycky řeknu.
Řeknu: „Ne, to jsem nedělala.“ Nikdy jsem nic neprosazovala.
Nebyla jsem skutečný aktivista.
Nejsem tak obětavá, to vás ujišťuju.
Ale nikdy jsem si nemyslela, že to vyjde.
Je to jako hnutí Me Too. To bych si nepředstavila ani za milion let.
Ani za milion let.
Být žena bylo stejné od nepaměti, jako to bylo před šesti měsíci.
Takže to bylo to samé.
Můžete mluvit s kýmkoli, s jakoukoli ženou, která ne...
I když je vám 18, změnilo se to, víte?
Protože se to změnilo, když vám bylo 12!
A lidé se ptají: „Nemyslíte, že na to bude odezva?“
Jak to myslíte „bude“?
Jo, samozřejmě je tu odezva. Jistěže je na to odezva.
„Nemyslíte si, že tato žena možná lže?“
Já to cítím tak, že věřím všem ženám bez výjimky.
Dokažte mi, že lže.
Někdo určitě lže. Tím jsem si naprosto jistá.
Ale musíte mi to dokázat, protože i já jsem byla mladá žena.
Každý, kdo byl holka, kdo byl mladá žena, ví, o co jde.
Je to tak, jak jsem řekla.
Nebylo možné dostat směnu jako servírka.
A o tom to je. Jasné?
Takže těm ženám věřím.
Všechny ty chlapy, které na začátku chytili,
každého jsem znala!
Znala jsem je osobně.
Znala jsem o nich milion příběhů,
ale ne ty, za které je dostali.
Ti muži jsou obvinění z násilí, ze znásilnění. O tom jsem nikdy neslyšela.
Tyhle příběhy se jen tak nedozvíte.
Protože ani blbci se s takovými věcmi nevytahují,
protože i oni někde hluboko vědí, že je to zločin.
Je rozdíl mezi zločinem a tím, jak to chodí u filmu.
Můžete říct: „Takhle to chodí u filmu.“
Filmový průmysl byl vždy takový!“
A já si vždy říkala: „Nemusíš být filmová hvězda.“
Jestli chceš být filmová hvězda nebo servírka,
tohle musíš udělat.
Naštěstí jsem nechtěla být filmová hvězda.
Takže věřím příběhům o těch chlapech
a těch ženách, které chtěly být filmové hvězdy tak moc, že to udělaly.
To není totéž jako znásilnění. Je to špatné. Je to hrozné.
Takže filmový průmysl je jedna věc,
ale když děláte pokojskou v hotelu
za $6 na hodinu,
a osoba, která za vás zodpovídá...
Nejen za váš život, ale i za to, že nemáte papíry.
A ten člověk je i správce na tom patře.
V tom je ten problém.
Ne, kdo je nebo není filmová hvězda,
kdo je nebo není modelka.
Ano, je to špatné, to rozhodně.
Myslím, že kdybychom s tím nezačali, nikoho by to nezajímalo.
Lidé tomu věnují pozornost, protože jde o filmové hvězdy.
Nikdo se nebude zajímat o pokojské.
Jistě, v této pozici jsou miliony žen,
jsou v podstatě rukojmí.
Nemusíte být filmová hvězda, ale musíte si vydělat na živobytí.
Takže o tom to je.
Popravdě, během tohoto velmi nebezpečného období v 70. letech
se mi nikdy vlastně nic nestalo.
Jednou mě okradli na ulici.
Okradli mě na ulici. Byla jsem na Beekman Place.
Ze všech míst...
Snažila jsem se ho přesvědčit, aby to nedělal,
což se mi zpětně zdá šílené.
Měla jsem u sebe hodně peněz, což nebylo běžné.
Půjčila jsem si je od jedné holky, co bydlela Beekman Place.
Bylo to na nájem.
Nikdy jsem neměla hotovost. Ani teď ji nemám.
Šla jsem k ní do bytu. Ona mi je dala, abych měla na nájem.
Vyšla jsem ven, zastavil mě nějaký kluk a říká: „Dej mi peníze.“
Já na to: „Já žádné nemám.“ „Dej mi peníze!“
Bylo vidět, že je to feťák, tak mu říkám:
„Podívej, mám hodně peněz.“ Myslela jsem si, proč mu to říkám?
„Mám spoustu peněz, ale potřebuju je.“
A on si určitě myslel...
Myslela jsem si, že si mě vybral, protože si vybral Beekman Place
a myslel si, že tam bydlím.
A já říkám: „No...
Mohl by sis vzít dost na jednu dávku a dát mi zbytek, protože musím...“
A vytáhl nůž.
Tak jsem mu ty peníze dala.
Chtěla ses domluvit.
Chtěla jsem si nechat co nejvíc šlo, protože to ani nebyly moje peníze.
Ale když vytáhl nůž, přestala jsem. To je to jediné, co se mi kdy stalo.
Překlad titulků: Kristýna Doležalová