"נשים מדברות"
הסיפור הזה מסתיים לפני שנולדת.
אמא.
שוב פעם.
כשהתעוררת והרגשנו ידיים שכבר לא שם,
הזקנים אמרו לנו שזו עבודתם של רוחות הרפאים
או השטן.
או ששיקרנו כדי לקבל תשומת לב.
או שזה היה מעשה של דמיון נשי פראי.
זה נמשך שנים.
עבור כולנו.
זה הרגיש כמו חוסר כוח כבידה.
זה הרגיש כמו להיסחף מעל מה שהיה פעם אמיתי.
זה הרגיש כמו גירוש,
כאילו שלא הוזמנו יותר
להיות חלק מהאמיתי.
תהיתי מי הייתי אם זה לא היה קורה לי.
התגעגעתי לאישה שיכולתי להיות.
אני לא מתגעגעת יותר.
כי זה יום הדין וקריאה לתפילה.
זה שניהם.
תפסנו את אחד מהם.
ראיתי את הפנים שלו.
ואז הוא קרא לאחרים.
קדימה.
בסופו של דבר, התוקפים נלקחו למשטרה בעיר
למען הגנתם.
כמעט כל הגברים במושבה הלכו לעיר כדי לשחרר בערבות
את התוקפים.
נתנו לנו יומיים לסלוח לתוקפים לפני שהם שבו.
אם לא נסלח להם, יורו לנו לעזוב את המושבה
ותאסר עלינו הכניסה לממלכת גן עדן.
לא לעשות כלום.
להישאר ולהילחם.
לעזוב.
- הסיפור הבא הוא פרי דמיונה של אישה -
:קרע תיקן וסנכרן - צוות פופאי'ס -
תודה לכל העוזרים - צפייה נעימה -
בנות המושבה שלנו קיבלו מעט חינוך.
בקושי ידענו לקרוא או לכתוב.
אבל ביום ההוא, למדנו איך להצביע.
תוצאות ההצבעה היו שקולות,
בין להישאר ולהילחם, או לעזוב.
אז שלוש משפחות, כולל שלך ושלי
נבחרו כדי להחליט מה נשות המושבה יעשו.
אמך ביקשה מאוגוסט, מורה בבית הספר,
להעביר כמה דקות מהמפגש שלנו.
אוגוסט חזר למושבה רק לאחרונה.
משפחתו נודתה לפני שנים.
אוגוסט אהב את אמך מאז שהיה ילד.
לפני שהתחלנו,
סבתך, אגתה,
אמרה לנו שעלינו לכבד את השירות שלנו, זו כלפי זו.
היינו צריכות לייצג אותו.
בדיוק כפי שישו רחץ את החניכים לפני ארוחת הערב האחרונה,
בידיעה ששעתו הגיעה.
היו לנו רק 24 שעות
לדמיין לאיזה עולם ניוולד.
חלק מאמונתו זה לסלוח.
תמיד סלחנו לאלה שפגעו בנו.
למה לא עכשיו? -כי עכשיו אנחנו חכמות יותר.
ינדו אותנו,
יכריחו אותנו לעזוב את המושבה בבושה
אם לא נסלח לגברים האלה.
אם ינדו אותנו, נאבד את מקומנו בגן עדן.
איך מישהי מכן יכולה לחיות עם הפחד הזה?
אלה פחדים לגיטימיים.
איך נוכל לטפל בהם?
הדבר היחיד שצריך לקבוע הוא אם אנחנו סולחות לגברים.
כך שיאפשרו לנו לבוא בשערי גן עדן.
תצחקי כמה שתרצי, סאלום,
אבל יכריחו אותנו לעזוב את המושבה אם לא נסלח לגברים.
כשהאל יגיע, איך הוא ימצא את הנשים אם לא נהיה במושבה?
ישו מסוגל לקום לתחיה,
לחיות במשך אלפי שנה
ואז לרדת לכדור הארץ מגן עדן כדי לכנס את התומכים שלו.
הוא ודאי יוכל לאתר כמה נשים שעזבו את המושבה שלהן.
בואו לא נסטה מהנושא. -בסדר. אשאר בנושא.
אני לא יכולה לסלוח להם.
לעולם לא אסלח להם.
גם אני לא יכולה.
אבל אנחנו רוצות להיכנס לממלכת גן עדן כשנמות.
יש לנו כאן את כל מה שאנחנו רוצות.
לא. -תרצי פחות.
האם כניסה לממלכת גן עדן היא חסרת משמעות עבורכן?
ודאי יש משהו ששווה לחיות עבורו בחיים האלה, ולא רק בבאים.
אטג'ה!
נתראה בקרוב. זה בסדר. -סליחה.
זה בסדר. יהיה בסדר.
סבתך נהגה לומר,
"תבררי היכן תוכלי לעזור
ותשאירי את מה שאינך יכולה לעזור לו מאחור."
אני חושבת שזה קל יותר כשאת זקנה כמוה.
אז עלינו להחליט עכשיו אם להישאר או להילחם, או לעזוב.
אלה האפשרויות שלנו.
לא נשב בחיבוק ידיים.
אני רוצה לדבר על הסוסות שלי, רות ושריל.
כשרות ושריל פוחדות מהכלבים של דיואק
בשביל שמוביל לכנסיה, הדחף הראשוני שלהן הוא לברוח.
הסוסות האלה לא מארגנות פגישות כדי להחליט מה הן יעשו.
הן בורחות.
אבל גרטה, אנחנו לא חיות.
צדו אותנו כמו חיות. אולי כדאי שנגיב כמו חיות.
בחיי, ראיתי סוסים מתעמתים עם כלבים זועמים
וניסו לרמוס אותם למוות. חיות לא תמיד בורחות.
כך אנחנו רוצות ללמד את הבנות שלנו להגן על עצמן?
על ידי בריחה? -לא בריחה, אלא עזיבה.
רק דיברתי על עזיבה.
אעמוד על שלי ואירה בכל גבר בלב
ואקבור אותם בבור ואברח.
ואתמודד עם זעם האל אם אצטרך.
סאלום, דודה גרטה דיברה על עזיבה לא על בריחה.
המילה "בריחה" היא לא מה שהיא התכוונה אליו.
כן. בבקשה תסלחי לאמי שהשתמשה במילה הלא נכונה.
זה חטא כל כך שערורייתי שסאלום לקחה על עצמה
לתקן עבור כל האנושות.
"לעזוב" ו"לברוח" הן מילים שונות
עם משמעויות שונות. כל אחת אומרת משהו עלינו.
אוגוסט,
מה דעתך על כל זה?
גם לך יש דעה?
אני חושב...
אני חושב שזה אפשרי
לעזוב משהו או מישהו...
במצב רוח מסוים
ולהגיע למקום אחר במצב רוח אחר
במצב רוח לגמרי לא צפוי.
אני רוצה להישאר ולהילחם.
אבל לא נפסיד בקרב לגברים ונהיה מוכרחות לסלוח להם בכל מקרה?
גם אני רוצה להישאר ולהילחם.
אף אחת לא מופתעת. כל מה שאת עושה זה להילחם.
כך באמת נחליט על גורל כל הנשים במושבה הזו?
רק עוד הצבעה שבה נשים איקס ליד המעמד שלנו?
חשבתי שאנחנו כאן כדי לעשות יותר מזה.
את מתכוונת לדבר יותר על לסלוח לגברים ולא לעשות דבר.
כל השאר מטורף. אבל אף אחת מכן לא מקשיבה להיגיון.
למה את כאן איתנו?
למה את עדיין איתנו אם בזה את מאמינה?
פשוט תעזבי עם שאר הנשים שלא עושות כלום.
היא הבת שלי ואני רוצה אותה כאן איתנו.
זו המחילה שנכפתה עלינו. מחילה אמיתית?
שטויות כאלה תשאירי לעצמך, בבקשה.
אוטג'י, תרדי!
אוטג'י, תקשיבי לאמך!
תתנהגי יפה. את לא שומעת את הקורות זזות?
את רוצה שהגג יקרוס?
רבות מאיתנו ראו את עצמנו מלמעלה.
אני לא בטוחה אם זה היה אלוהים
ושראינו את עצמנו דרך העיניים שלו.
או שפשוט לא יכולנו להיות שם.
בגוף שלנו.
איך הגעת לשם? -זה היה נס.
נס מאלוהים.
כמובן. -מה עוד?
במקום שממנו הגעתי, במקום שממנו אמך הגיעה,
לא דיברנו על הגוף שלנו.
אז כשמשהו כזה קרה לא הייתה שפה בשביל זה.
ובלי שפה בשביל זה, היה שקט חודר.
והשתיקה החודרת הזו הייתה האימה האמיתית.
אמה של נייטג'ה תלתה את עצמה
לאחר שהתקיפות נמשכו זמן מה.
זה גרם לנו לתהות,
למה הרגליים שלנו המשיכו לנוע קדימה, כששלה לא יכלו.
מה הפריד אותנו מאלה שנשארו מאחור?
זה לעולם לא יסתיים.
נמות והם עדיין ידברו.
או חמור מכך, נצטרך לחיות את זה.
אוגוסט, אני חושבת שכדאי שתכין רשימה
של הבעד ונגד של שתי האפשרויות.
"להישאר ולהילחם" ו"לעזוב".
תפרסם את זה על הקיר.
תדאג לכתוב את זה בגדול. -למה?
אנחנו לא יכולות לקרוא את זה.
לא, אבל נשמור את זה כחפץ אומנות
כדי שאחרים יגלו את זה.
אני חושבת שהכותרת הראשונה צריכה להיות,
"להישאר ולהילחם" ומתחת לזה תכתב "בעד".
מי ראשונה?
אנחנו מתחילות עם להישאר ולהילחם, בעד.
למה אנחנו צריכות את זה? זה הבית שלנו.
בזה את מאמינה, לא בזה כולן מאמינות.
סלחו לי.
סלחו לי...
האם אוכל לבקש שתדברו בתורות
כדי שאבין מה כל אחת מכן אומרת.
לוקח לי רגע לכתוב.
שנרים את היד כאילו שהיינו תלמידות בבית הספר שלך?
אני... אני מתנצל.
לא נצטרך לעזוב.
סליחה. -אתה מוכן פשוט לכתוב את זה?
מתחת ל"בעד".
לסאלום היה רעיון מבריק שאם נשאר לא נצטרך לעזוב.
לא נצטרך להבין
לאן אנחנו הולכים או לחוות את אי הוודאות
של אי הידיעה לאן אנחנו הולכים.
אין לנו מפה. -זה מגוחך.
הוודאות היחידה שנדע היא אי הוודאות,
לא משנה היכן אנחנו.
נייטג'ה? אטג'ה? יש לכן משהו להוסיף לרשימה?
לא נצטרך לעזוב את האנשים שאנחנו אוהבים.
נוכל לקחת את היקירים שלנו איתנו אם נעזוב.
איך?
מה זה אומר? שנעביר את כל המושבה?
מה זה כבר יכול לומר?
נוכל ליצור אפשרות של סדר חדש
כאן, במקום שמוכר לנו.
לא פשוט מוכר, אלא מקום שהוא שלנו.
אנחנו צריכות לכתוב את הנגד?
זה לא ברור שעלינו להישאר ולהילחם?
נגד. לא יסלחו לנו.
אוכל לומר משהו? -בבקשה.
האם זה יהיה רעיון טוב לפני שכתוב את הבעד והנגד של להישאר ולהילחם
שנדבר על מה שאנחנו נלחמות?
זה ברור.
אנחנו נלחמות על הבטחון שלנו ועל החופש שלנו לתקוף.
אבל מה זה אומר כלפינו?
אולי אנחנו צריכות הצהרה שמתארת
את האופן שבו אנחנו רוצות שהמושבה תהיה אחרי שננצח בקרב.
אולי עלינו להבין יותר מה אנחנו נלחמות כדי להשיג,
לא רק מה שאנחנו נלחמות להשמיד.
אנחנו נשארות או הולכות?
אונה, בבקשה תספרי לנו יותר על ההצהרה שעליה את חושבת.
גברים ונשים יקבלו את כל ההחלטות עבור המושבה באופן קולקטיבי.
לנשים יאפשרו לחשוב.
בנות ילמדו לקרוא ולכתוב.
בית הספר חייב להציג מפה של העולם
כדי שנוכל להתחיל להבין את מקומנו בו.
דת חדשה, שנלקחה מן הישן
אך מתרכזת באהבה,
תיווצר על ידי נשות המושבה.
הילדים שלנו יהיו בטוחים.
"קולקטיבי."
את נשמעת כמו אמו של אוגוסט.
אונה, את חולמת. -אנחנו נשים בלי קול.
אין לנו למה לחזור.
אפילו החיות בטוחות יותר בבתים שלהן
מאשר אנחנו, הנשים. כל מה שיש לנו זה חלומות.
אז כמובן שאנחנו חולמות. ואת רוצה לשמוע את חלומי?
אני חולמת שאנשים שמדברים שטויות, שאין להם אחיזה במציאות,
לא יהיו אחראים לצאת בהצהרות.
מה אם הגברים יסרבו לקבל את דרישותנו?
סליחה.
נהרוג אותם.
לא, אונה.
מה אם הגברים שבכלא הם לא אשמים?
אמא? -אוטג'ה.
למה את שואלת אם...? -אוטג'ה, שקט.
תפסנו אחד מהם. ראיתי אותו.
אבל רק אחד.
כן, רק אחד, אבל הוא נקב בשמות האחרים.
אבל מה אם הוא שיקר?
עלינו לשקול את זה.
לא! זו לא האחריות שלנו,
כי אנחנו לא אחראיות לכך שהם ייענשו או לא.
אנחנו יודעות שגברים תקפו אותנו.
לא על ידי רוחות רפאים, או השטן,
כפי שגרמו לנו להאמין כל כך הרבה זמן.
אנחנו יודעות שלא דמיינו את התקיפות האלה.
שגרמו לנו לאבד את ההכרה עם סמי הרדמה של פרות.
אנחנו יודעות שאנחנו חבולות, ומזוהמות,
והרות, ומבועתות, ומטורפות,
וחלקנו מתות.
אנחנו יודעות שעלינו להגן על ילדינו.
בלי קשר למי שאשם.
בסדר, סאלום. תודה. בבקשה, שבי.
שנמשיך הלאה?
האם ייתכן שהגברים שבכלא לא אשמים בתקיפות,
אלא אשמים בכך שהם לא עצרו את התקיפות?
האם הם אשמים בכך שידעו על התקיפות ולא עשו דבר?
מאיפה אנחנו אמורות לדעת במה הם אשמים או לא?
אבל אנחנו כן יודעות.
אנחנו יודעות שהתנאים שנוצרו על ידי הגברים
ושהתקיפות האלה הפכו לאפשריות בגלל הנסיבות של המושבה.
והנסיבות האלה נוצרו ונגזרו על ידי הגברים.
אבל חכי, האם את אומרת
שהתוקפים הם גם קורבנות כמו הקורבנות של התקיפות?
שכולנו, גברים ונשים
הם קורבנות של הנסיבות
שבגללן המושבה נוסדה.
במובן מסוים, כן.
אז, אפילו אם בית המשפט ימצא אותם אשמים או חפים מפשע,
הם...
אחרי הכל, חפים מפשע.
כן, אני מניחה.
הזקנים קראו להם מרושעים. -זה לא נכון.
זה המסע של הזקנים אחר הכוח
שאחראי לכך.
כי הם היו צריכים את זה...
אלה שיהיה להם כוח עליהם. -והאנשים האלה הם אנחנו.
והם לימדו את שיעור הכוח
את הבנים והגברים של המושבה,
והבנים והגברים היו תלמידים מצטיינים.
וכי לא כולנו רוצים כוח כלשהו?
אני חושבת שכן. אבל אני לא בטוחה.
אבל תפסנו אותם. תפסנו אותם.
כן, תפסתן.
אז למה את מסבכת את זה כל כך?
זה מאוד מאוד משעמם.
נוכל לבקש מהגברים לעזוב.
לבקש מהגברים לעזוב?
אף אחת מאיתנו מעולם לא ביקשה מהגברים דבר.
שום דבר אחד.
אפילו לא שיעבירו את המלח.
אפילו לא עבור פני, או רגע לבד.
או לקחת את הכביסה, או להסיט וילון,
להיות עדינים עם בעלי החיים הקטנים.
או לשים את ידך על גבי
בזמן שאני מנסה בפעם ה-12 או ה-13
לדחוף החוצה תינוק מגופי.
האם זה לא מעניין
שהבקשה היחידה שיש לנו מהגברים
תהיה שהם יעזבו?
לבקש מהגברים לעזוב זו לא אופציה.
אני רוצה שתדמיינו את רות' ושריל. -לא. לא שוב.
בבקשה, תפסיקי.
תראו, אוגוסט עדיין לוקח את הזמן.
אני לא מאמינה שאוגוסט עדיין לוקח את הזמן.
לפעמים אני חושבת שאנשים צוחקים חזק כפי שהם היו רוצים לבכות.
אוגוסט, אתה ודאי חושב שכולנו מטורפות.
אני לא חושב.
וזה לא משנה מה אני חושב, בכל מקרה.
זה נכון?
אתה באמת חושב שזה לא משנה מה אתה חושב?
איך היית מרגיש אם בכל חייך
לא היה משנה מה חשבת?
אבל אני לא כאן כדי לחשוב.
אני כאן כדי לכתוב הערות מהפגישה שלכן.
אבל אם בכל חייך באמת הרגשת
שזה לא משנה מה חשבת, איך זה גורם לך להרגיש?
כשנשחרר את עצמנו,
נצטרך לשאול את עצמנו מי אנחנו.
האם נסיים עד ארוחת הערב?
עליי לתת למיפ הקטנה אנטיביוטיקה.
מאיפה השגת אנטיביוטיקה?
היא הלכה.
היא הלכה במשך יום וחצי למרפאה הניידת
עם מיפ על גבה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
עליי לערבב את האנטיביוטיקה במחית התפוחים של מיפ
אחרת היא לא תבלע אותה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס...
סלחי לי. הם גדולים מדי בשביל הפה שלי.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס,
עשיר באהבה וחמלה.
האל רב חסד ורחמים,
לא ממהר לכעוס, עשיר באהבה וחמלה.
בואו נצא להפסקה.
מלווין.
אתה תופס.
שום מילה על העישון שלי. האמת שנמאס לי מזה.
בסדר, אני באה לכאן.
זהירות!
היא תמיד תהיה ככה עכשיו?
כמו מה?
גבר.
נטי תמיד תהיה גבר עכשיו?
מאוחר יותר, הבנו שנטי
לא הפכה לגבר בגלל מה שקרה.
נטי מעולם לא הרגישה כמו אישה.
כעת להעמיד פנים הפך לבלתי אפשרי.
האם אחי מקשיב?
שלום, אח קטן.
אני לא יודעת אם התינוק היה שלך,
או של אחד מחבריך.
אני חושבת שסביר שהוא היה שלך...
כי משהו היה לא בסדר איתו.
אהבתי אותו.
אני חושבת.
זה לא מוזר?
לא אדבר על זה.
או משהו אחר.
יותר.
אבל... -אבל מה?
היא לא מדברת יותר. בסדר?
היא מדברת עם הילדים. -בערך.
אני חושבת שהם קוראים לה מלווין.
במהלך מלחמת העולם השניה באיטליה,
אזרחים הסתתרו במקלטים.
היו צריכים מתנדבים
כדי להפעיל את הגנרטורים שסיפקו חשמל.
הם רכבו על אופניים.
וכשהתנדנדת מהרעפים מקודם,
זה הזכיר לי את זה.
יכולת להיות מתנדבת מושלמת.
אם היינו במקלט.
לאן הייתי רוכבת על האופניים במקום כל כך קטן?
האופניים היו נייחים.
עליי להשקות את הסוסים.
תראה את זה.
אני בטוחה שלא למדת איך לעשות דברים כאלה
כשהיית באוניברסיטה.
רק עובדות על אופניים נייחים במקומות מרוחקים.
אני מניחה שאני לא צריכה להיות עצובה.
שלעולם לא אלך.
למה הכריחו אותך לעזוב את המושבה?
אמי פקפקה בדברים.
היא פקפקה באלוהים? -לא באלוהים.
בכוח.
החוקים שנקבעו בשם האל.
והיא עודדה אחרים לפקפק גם בדברים.
כמו אונה? -כן.
אונה הכירה אותה טוב.
היא מתה?
אבל לפעמים,
כשאני מקשיב לך מדברת כל היום
אני יכול לשמוע אותה בבירור.
למה הזקנים נתנו לך לחזור?
הלכתי לאוניברסיטה
כדי שתהיה לי מטרה ואוכל ללמד בנים.
מאוחר מדי.
אני רוצה לעזור.
ואני לא יודע איך.
חזרת בשביל אונה, לא?
האופן שבו אתה מסתכל עליה הוא מצחיק.
אני לא יודעת למה היא לא מתחתנת איתך.
שניכם אומרים כל כך הרבה דברים לא הגיוניים.
אמא.
כל התושבים, בבקשה צאו
צאו מהבתים ותיספרו עבור הצנזוס של 2010.
היי, היי. זוזו, זוזו!
הרחק. הרחק!
בבקשה צאו ותספרו עכשיו.
בבקשה צאו מהבתים שלפם ותיספרו עבור הצנזוס של 2010.
כל התושבים צריכים לצאת מהבתים
ולהיספר עבור הצנזוס של 2010.
בסדר. רוצה לנסות את זה?
זה הצנזוס של 2010.
בבקשה צאו מהבתים ותיספרו עבור הצנזוס של 2010.
אני כאן כדי לאסוף מידע עבור הצנזוס של 2010.
בבקשה צאו מהבתים עכשיו ותיספרו.
בואי נלך. -למה?
בואי פשוט... בואי נלך.
הנשים עומדות לפניי.
בנות כמה אתן?
אני בת 15. -אני 16.
בסדר. אז בטח יש לכן חברים.
לא. אין לנו חברים. -אין חברים?
נתראה שוב. שמרו על עצמכן.
תתעודדי, ג'ין הישנונית.
מה המשמעות
למאמין בחלומות בהקיץ
ובית...
איפה אטג'ה?
עלינו להתחיל בלעדיה.
תודה.
עישנת? -זה עניינך?
בבקשה.
אני לא יכולה לחיות עוד שניה!
אטג'ה!
אטג'ה, חכי שאתפוס אותך.
לוקח הצנזוס כרגע אמר לנו
שאחד מאנשינו חוזר מהעיר מאוחר הלילה.
הם צריכים עוד כספי ערבות עבור התוקפים.
איזה גבר?
הקלאס שלך.
אז הזמן חשוב. כולן לחזור למקומות.
אוגוסט, בבקשה, בעד עבור עזיבה.
נעזוב.
נהיה בטוחות. -אולי לא.
הראשון הוא בהחלט עובדה,
אבל אם נעזוב, נלך.
אנחנו באמת צריכות לציין את המובן מאליו שוב ושוב?
כן, אטג'ה.
נראה קצת מהעולם.
בואו נעבור לנגד העזיבה.
אנחנו, הנשים, נחליט מה קורה בישיבות האלה.
לא חקלאי כושל שחייב ללמד. הוזמנת לכאן.
הוזמנת לכאן כדי להקשיב למה שיש לנו לומר ולכתוב את זה.
לא יותר. פשוט תקשיב.
מאריקי!
קלאס יחזור בקרוב ואת מבזבזת זמן.
הוא יבוא לביתך מספיק זמן
כדי לקחת את החיות שלו כדי למכור אותן עבור כסף ערבות
שידאג שהאנסים ישובו למושבה
והוא ישים את ידיו עלייך ועל ילדייך.
ואת, כמו תמיד, לא תעשי דבר,
אלא לירות עלינו עם כל הזעם הזה.
ארצה להתנצל
על שניסיתי בצורה שגויה לזרז את ההליכים.
זה לא תפקידי.
מחה!
אפסיק.
אמא.
מה קרה? מה קרה?
מה העניין?
מיפ, מה העניין?
נפצעתי.
זה בסדר.
אין נגד לעזיבה.
זה בסדר.
אל תדאגי, נטי.
ילדים של האל שבשמיים
מחובקים בבטחה בזרועותיו,
ציפור מקוננת, ולא כוכב בגן עדן
איזה מפלט,
הם קיבלו,
על אף שהוא נותן, או לוקח,
ילדי האל לא נשכחים.
מטרתו האוהבת בלבד
היא לשמור עליהם
טהורים וקדושים.
ילדי האל שבשמיים
נמצאים בבטחה
בחיבוקו,
ציפור מקוננת ולא כוכב בשמיים,
איזה מפלט,
הם קיבלו.
אם נעזוב את המושבה.
איך נחיה עם הכאב שלא נראה יותר את אחינו
ואת הבנים שלנו שוב?
הגברים?
הזמן ירפא.
החופש והבטחון שלנו הם המטרות האולטימטיביות.
ואלה הגברים שמונעים מאיתנו להשיג את המטרות האלה.
אבל לא כל הגברים.
אולי לא גברים,
אלא דרך לראות את העולם, ואותנו, הנשים,
שאפשרו לנו לאחוז בלב של הגברים ובנפשם.
אז אם נעזוב... אם נעזוב
לעולם לא אראה את אחיי יותר?
מי ידאג להם?
לכולם?
אנחנו לא יכולות לדעת אם נשאר או נעזוב,
עד שנפתור את החששות האלה של הרגע האחרון.
לא הייתי קוראת לעתיד היחסים שלנו
עם הבנים והגברים שאנחנו אוהבות "חששות של הרגע האחרון".
הנה.
הכל חיכה להתרחש לפני שזה התרחש.
יכולת להביט לאחור וללכת אחר פירורי הלחם
לאורך השביל שהוביל לאלימות.
כשהבטנו לאחור,
יכולנו לראות שזה היה בכל מקום,
אם זה קרה כבר או לא.
היי.
אביא לך מים.
אין כוס או משהו.
טוב שאתה כאן, אוגוסט.
כדי להזכיר לנו מה אפשרי.
כי קל לשכוח.
אני ממש מצטער, אונה.
יום אחד ארצה לשמוע את זה
ממישהו שצריך לומר את זה.
למה האהבה...
היעדר האהבה, סוף האהבה,
הצורך לאהבה,
מביאים לכל כך הרבה אלימות?
אונה.
אוכל לטפל בך ובילדך.
ארצה בכך.
אני...
אני יודעת,
אבל אתה לא חייב לומר את המילים.
אם הייתי נשואה, לא הייתי עצמי.
אז האדם שאתה אוהב ייעלם.
הילד שלך...
אם נשאר ולא ננצח במלחמה,
הילד שלי יימסר למשפחה אחרת כאן.
אולי אפילו למשפחה של התוקף שלי.
אם נשאר ולא ננצח במלחמה.
לא תתני לזה לקרות. לא.
לא.
לא, לא אתן.
אוגוסט, עלינו לדון באפשרויות
עבור הגברים והבנים הבוגרים יותר,
אם הנשים יחליטו לעזוב.
וזה בזבוז זמן כי אנחנו לא עוזבות.
הגברים צריכים לעזוב איתנו אם הם רוצים.
אז מה הטעם שאנחנו נעזוב?
הם יוכלו להצטרף לנשים אחר כך
ברגע שהנשים יבססו את עצמן
וישגשגו.
שנוסיף: "שגשוג כקהילה ליטרלית קולקטיבית?
ליטרלי זו המילה שלך. לא שלנו.
אנחנו לא צריכים את שפת האוניברסיטה שלך כדי לתכן תכניות.
תכתוב את זה. אנחנו יודעות מה זה אומר.
תמשיכי, גרטה.
בנים צעירים, בנים פשוטים בכל גיל,
קורניליוס שמרותק לכיסא גלגלים, ילווה את הנשים.
אני מצביעה על האפשרות הראשונה.
הגברים צריכים לעזוב איתנו אם הם רוצים.
האפשרות הראשונה מגוחכת וצריכה להימחק מהרשימה.
למה חלק מהרעיונות נכתבים ונשקלים,
ואחרים נמחקים?
אני רוצה לעזוב. אני רוצה לחנוק את עצמי.
מריקה, ייתכן שכל הגברים יבחרו לעזוב איתנו.
וכל מה שנעשה זה ליצור מחדש את המושבה שלנו
עם כל הסכנות שבה במקום אחר.
והגברים בהחלט יעזבו איתנו
כי הם לא ישרדו בלעדינו.
לא יותר מיום או יומיים. -לא החלטנו לעזוב.
אני רוצה להזכיר לכולן את זה.
ואיך נוכל לעזוב אם מעולם
לא אפשרו לנו לראות את מפת העולם?
אוכל להשיג לכן מפה.
יש לי גם מפה של אזור מסוים.
זה יעזור.
זה לא שאנחנו מתכננות לטייל בעולם.
אולי כן.
ידעתן שתקופת ההגירה
עבור פרפרים וגחליליות היא כל כך ארוכה
כך שלעיתים רק הנכדים מגיעים ליעד המכוון?
כן. אז זה...
כן.
אולי אם נלך מעבר למה שהמפה הראתה לנו,
נוכל ליצור מפה משלנו בזמן שנתקדם.
אז עכשיו את רוצה לעזוב, אונה?
את בסדר, מחה?
לא. יש לה התקף.
אלוהים שבשמיים,
בכל הענווה וההפצרה אנחנו מבקשות ממך
את הנחמדות שלך ברגע הזה.
אנחנו מבקשות ממך
לרחם על אחותנו, מחה.
בבקשה, בחסדיך,
תרפא אותה.
ובבקשה...
אנחנו מבקשים ממך לעטוף אותה
בכוחך ובאהבתך הנצחית,
ובבקשה תוציא את החולי שפוגע בה עכשיו.
תעזרו לי לקום.
יהולל האל.
למה רק למחה יש...? -תהיי בשקט.
כולנו הותקפנו.
לא כולנו צריכות למשוך תשומת לב לעצמנו.
איזו תשומת לב?
אני מדברת פחות מכולכן יחד.
איך פגעתי בכן? -יש לך התקפים.
את מעשנת.
למה? למה זה הרבה יותר קשה עבורך מאשר עבורנו?
כולנו הותקפנו. כולנו.
אנחנו מבזבזות זמן על העברת הנטל הזה,
את שק האבנים הזה, מאחת לשניה,
על ידי הדיפת הכאב שלנו.
בואו נספוג את זה בעצמנו. בואו נשאף את זה.
בואו נעכל את זה.
בואו נהפוך את זה לדלק.
תדברי, מחה.
אנחנו מקשיבות.
הם גרמו לנו לא להאמין בעצמנו.
זה היה גרוע יותר מ...
מחה.
כשקלאס יחזור,
הוא אולי ייקח סוסים ומשק חי שנצטרך לאורך הדרך.
לאורך הדרך? אנחנו לא עוזבות.
את משנה את דעתך, אונה.
אני לא מאמינה שזה חטא, נכון?
איך יסלחו לנו על כל זה?
איך יסלחו לנו,
אם לא הזקנים שהמרינו את פיהם?
אולי יהיו זקנים אחרים, או גברים של האל
שיוכלו לסלוח על חטאינו.
אנשי האל לא צריכים לסלוח לנו
על זה שאנחנו מגנות על הילדים שלנו
מהמעשים המושחתים של גברים מרושעים
שהם לעיתים אותם הגברים שאמורים לבקש מחילה!
אם אלוהים הוא אלוהים אוהב...
אז הוא יסלח לנו בעצמו.
אם אלוהים הוא אלוהים נקמני
אז הוא יצר אותנו בדמותו.
אם אלוהים הוא כל יכול,
אז למה הוא לא הגן על הנשים והילדות של המושבה הזו?
אהרוס
כל דבר חי שיפגע בילדי.
אקרע אותו איבר אחר איבר.
אחלל את גופו ואקבור אותו בחיים.
אאתגר את אלוהים במקום
שיהרוג אותי אם חטאתי
על ידי זה שהגנתי על הילד שלי מהרוע,
ועל ידי זה שהשמדתי את הרוע הזה כדי שלא יפגע באחרות!
אשקר,
אצוד, אהרוג.
ארקוד על קברים ואשרף לנצח בגיהינום
לפני שאאפשר לגבר אחר לספק את דחפיו האלימים
עם הגוף של הילדה בת הארבע שלי!
אני מציעה שנחשוב על מה שטוב.
"מה שנכון,
"מה שמכובד,
"מה שצודק,
"מה שטהור,
"מה שמרצה,
"מה שראוי לשבח,
"אם יש מצוינות
"ואם יש משהו שראוי להלל,
"תחשבו על הדברים האלה
"והשקט של האל יהיה איתכם."
אהפוך לרוצחת אם אשאר.
אני יודעת מה אלה. אלה אותיות.
אבל מה אלה? -אלה פסיקים.
שמסמלים עצירה קצרה, או נשימה בטקסט.
יש גם פרפר שנקרא פסיק.
באמת?
סאלום.
אם תהפכי לרוצחת בשל זה שתשארי במושבה,
לצד הגברים
שאחראים לתקיפות,
אז את חייבת
להגן על הנשמה שלך,
תעזבי את המושבה.
לא כולנו רוצחות. -עדיין לא.
עשיתי את מה שהפסוק מהפיליפים הורה,
וזה לחשוב על מה שטוב,
מה שצודק, מה שטהור,
מה שמצוין.
פציפיזם.
פציפיזם זה טוב.
כל אלימות היא לא מוצדקת.
על ידי כך שנשאר כאן, אנחנו, הנשים,
נבגוד באמונה המרכזית שלנו
שהיא פציפיזם
כי על ידי זה שנשאר
נשים את עצמנו בידיעה
במסלול התנגשות ישיר עם האלימות,
או על ידינו או נגדנו.
המושבה הזו היא הבית היחיד שהכרתי.
ואני לא רוצה לעזוב.
אבל על ידי זה שנשאר, נזמין פגע.
נהיה במלחמה.
נהפוך את המושבה הזו לשדה קרב.
אנחנו לא יכולות להיות רוצחות.
ואנחנו לא יכולות לסבול עוד אלימות,
ולכן עלינו לעזוב.
גם חשבתי על הפסוק מהפיליפים
וחשבתי על מה שטוב.
חופש זה טוב.
זה עדיף מעבדות.
מחילה זה טוב.
זה עדיף מנקמה.
ותקווה עבור הלא ידוע זה טוב,
זה עדיף משנאה של המוכר.
ומה עם בטחון,
והרגשה בטוחה, ובית, ומשפחה?
מה עם נישואים,
ואהבה, אונה?
אני לא מכירה את הדברים האלה, אף אחד מהם.
מלבד האהבה
ואפילו האהבה היא מיסתורית עבורי.
ואני מאמינה שהבית שלי
הוא עם אמי, ואחותי,
והילד שלא נולד לי, איפה שזה לא יהיה.
לא תשנאי את הילד הזה?
זה ילד של גבר שהיו לו מחשבות אלימות כלפייך.
אני כבר אוהבת את הילד הזה יותר מכל דבר.
הוא או היא הוא חף מפשע ואהוב
כמו שמש הערב.
וכך גם היה אבי הילד כשהוא נולד.
אבל אם את אומרת שמחילה עדיפה מנקמה...
את לא אומרת שעלינו להישאר כאן ולהסלוח לגברים?
אנחנו לא יכולות לסלוח כי מכריחים אותנו.
אבל עם מרחק מסוים, אולי אוכל
להבין איך הפשעים האלה התרחשו.
ועם המרחק הזה,
אולי אוכל לרחם על הגברים האלה,
ואולי לסלוח להם.
ואפילו לאהוב אותם.
לא לריב. אלא להמשיך הלאה.
תמיד הלאה. אף פעם לא לריב. רק להמשיך.
אף פעם לא לריב. רק להמשיך. תמיד להמשיך.
אולי תצאי מזה? צאי מזה.
כולכן צאו מזה.
יצאתן מדעתכן? השמש נעלמה.
אני רוצה לספר סיפור נוסף על רות' ושריל.
תמיד חששתי
מהדרך הצפונית ביציאה מהמושבה.
יש כל כך הרבה ערוצים בכל צידי הדרך.
הכרכרה הייתה סוטה מצד לצד.
רות' ושריל פשוט צייתו לפקודות של המושכות שלי,
אבל הן היו מתעוותות ומשוגעות.
וזה היה מסוכן.
רק כשלמדתי לרכז את המבט שלי
הרחק מולי ולא בכביש
מיידית מול רות' ושריל,
ואז התחלתי להרגיש בטוחה.
העזיבה תעניק לנו
נקודת מבט יותר רחוקה שאנחנו צריכים
כדי לסלוח.
וזה לאהוב כראוי
ולשמור על השקט, לפי האמונה שלנו.
לכן, העזיבה שלנו לא תנבע מתוך פחדנות,
או נטישה. בוא נראה אותך הולך.
זה לא יהיה כי נידו אותנו או גירשו אותנו.
זה יהיה מעשה עליון של אמונה...
קדימה, בוא נלך. בוא נלך.
צעד לעבר האהבה ומחילה.
העזיבה היא האופן שבו אנו מציגות את האמונה שלנו.
אנחנו עוזבות כי האמונה שלנו חזקה יותר מחוקים.
גדולה יותר מהחיים שלנו.
אני מצטערת. אבל אני חושבת שאני גוססת.
אמא, את לא גוססת. צריך לנקות את המשקפיים שלך.
למה אתן צוחקות?
אנחנו לא יכולות לעזוב.
אנחנו...
יהיה עדיף להישאר ולהילחם מאשר לעזוב.
את באמת מתכוונת שאת רוצה להישאר ולא להילחם?
כי מתי לאחרונה היה לך כוח
לעמוד מול האגרסיביות של קלאס, להגן על ילדייך,
או לא להסתבך בצרות? -מי את
שתאמרי לי איזו אישה ואמא להיות
כשאת לא אף אחת מהן?
את בתולה זקנה. זונה!
אמא שלא נישאה! -תפסיקי.
אונה איבדה את ההכרה ונאנסה כמו כולנו.
איך את מעזה לקרוא לה זונה!
מריקי, את לא חוששת שהבנים המתוקים שלך
יהפכו למפלצות כמו אביהם כי את לא עושה דבר כדי להגן עליהם?
תפסיקי! -שום דבר כדי לחנך אותם,
שום דבר כדי ללמד אותם את האימה שבדרכי אביהם...
שמעתי מספיק!
אתן מבינות שאנחנו מדברות על עזיבה?
אנחנו קבוצה גדולה. דברים רבים יכולים להשתבש.
והזמן רץ.
בשביל אהבת האל שלנו, ישו
והמושיע היקר, תסתמו את הפה, בבקשה!
איך את מעזה לשפוט אותי?
זה לא היה שיפוט. זו הייתה שאלה.
תגידי לה שאת מצטערת.
אני מצטערת. מצטערת שמה שאמרתי פגע בך.
תפסיקי לעזאזל!
שבי, מריקה! -זה "לכי תזדייני", אני חושבת.
אני באמת מצטערת.
אני אומרת סליחה, לא רק כדי להשאיר את הפגיעה מאחור,
כי אני מרגישה באמת שלא הייתי צריכה לומר משהו פוגעני עבורך.
ומריקה, אני מצטערת
כי את לא צריכה, או מגיעה לך עוד פגיעה.
מי את?
מי אתן בכלל
שתעמידו פנים שהייתה לי הזדמנות?
אני גם מצטערת, מריקה.
לא ניסיתי להגן עלייך, או על ילדייך מפני קלאס.
ומה שאת אומרת נכון. לא הייתה לך ברירה.
סלחת לו, שוב ושוב,
כפי שאמרו לך.
כפי שאמרתי לך.
אני מצטערת.
זה לא רק הגברים והבנים שהיו תלמידים מצטיינים.
אני חושבת, מריקה, שכולנו מאוד מצטערות.
מה שהיית צריכה לסבול היה...
ניצול של סליחה. -יש דבר כזה?
סליחה שהיא לא טובה?
אולי סליחה יכולה במקרים מסוימים
להיות מבולבלת עם אישור.
מה לכל הרוחות?
מה קרה? ג'וליוס, מה קרה?
נטי, בבקשה. תחרגי מן הכלל
ותגידי לנו מה קורה. -מה קרה לו?
נטי, תהיי מציאותית. ספרי לנו מה קרה לג'וליוס.
תדברי. רק פעם אחת.
מה קרה, מותק?
האף שלי. יש דובדבן באף שלי.
בסדר, תנשוף.
חזק יותר. שוב.
הנה לך.
אין לנו דובדבנים במושבה.
קלאס לפעמים מביא אותם מהעיר.
מי נתן לך את הדובדבנים, ג'וליוס?
אבא. -למה שלא...
תלך ותשחק עם נטי, בסדר?
האם קיבלנו החלטה? אנחנו עוזבים?
כן.
אנחנו עוזבים כי... -אנחנו יודעים למה אנחנו עוזבים.
אנחנו עוזבים כי אנחנו לא יכולים להישאר.
ניקח את הבנים הצעירים בני ה-12 איתנו.
נאפשר לגברים להצטרף לנשים אחר כך
תחת תנאים מסוימים.
לא. -לא.
אהרון. אני יודעת.
אהרון מעל גיל 12. בקושי.
למה שבנים בני 13 ו-14 יישארו מאחור?
למה שהם לא יעזבו איתנו?
ודאי שאיננו צריכות לחשוש מבנים בגיל כזה.
אוגוסט, אתה המורה של הבנים. מה דעתך על זה?
האם בנים בגיל הזה מהווים סיכון כלפי הבנות והנשים שלנו?
כן. כנראה.
בנים מגיל 13 או 14 מסוגלים
לגרום לנזק גדול לילדות ולנשים.
וכלפי זה את זו.
זה גיל מרדני.
יש להם דחפים פזיזים,
כוח פיזי,
סקרנות גדולה שלעיתים מובילה לפציעה.
רגש לא משוחד,
כולל עדינות עמוקה וריקנות,
ולא מספיק ניסיון, או מוח מפותח
כַדי להבין לגמרי או להעריך
את ההשלכות של המילים או המעשים שלהם.
הם כמו בעלי החיים הצעירים.
צעירים, מובכים, צוהלים, חזקים.
הם גבוהים, שרירנים,
יצורים מיניים
עם שליטה מעטה בדחפים, אבל הם ילדים.
הם ילדים ואפשר ללמד אותם.
אני מורה עלוב, חקלאי כושל,
ומעבר לכל, מאמין.
ואני מאמין שעם הדרכה,
אהבה חזקה וסובלנות,
הבנים האלה מסוגלים ללמוד מחדש
את תפקידם כגברים במושבה.
אני מאמין במה שהמשורר הגדול
סמואל טיילור קולדריג'
חשב שהם חוקי החשמן של החינוך הקדום.
"לעבוד מאהבה
"וליצור אהבה.
"להרגיל את הנפש
"לדיוק אינטלקטואלי ואמת.
"לרגש כוח דמיוני.
הוא אמר,
"מעט נלמד בתחרות או ריב,
"הכל נלמד על ידי סימפתיה ואהבה."
אני חושב שהבנים צריכים לעזוב עם הנשים...
בהנחה שהנשים יבחרו לעזוב. -זו הייתה שאלה של כן או לא.
אתה מחרבן כמו כל הגברים, למה אתה לא מדבר כמוהם?
סליחה.
יש לי הצעה. עלינו להגן על כל הילדים שלנו.
לא רק על הבנות שלנו.
כל בן מתחת לגיל 15
ואלה שצריכים טיפול מיוחד חייבים להצטרף לנשים.
מה זאת אומרת חייבים? -מה אם הם יסרבו?
מה אם הם לא ירצו לעזוב? -אנחנו לא יכולות לשאת נערים על גבנו.
ננסה להשפיע על הבנים שלנו. אבל לא נוכל להכריח אותם,
והם עשויים לסרב, זה נכון.
אוגוסט...
תשאר ותלמד את הבנים שיישארו?
כמובן.
הוא בחוץ.
קלאס?
הוא מחזיק ברות' ושריל.
כולן, בחזרה לבתים שלכן ותארזו.
אם מישהו ישאל, ריפדנו.
אוגוסט, תביא את המפה.
ניטג'ה ואוטג'ה,
עליכן לרוץ עכשיו לכל בית ולומר לנשים שאנחנו עוזבות.
תגידו להן שיארזו כל מה שאפשר ושיפגשו אותנו ליד בית המרחץ
שעה לאחר הזריחה.
עלינו להתחיל מוקדם על הבוקר.
בואו נפגש כאן בזריחה. כולנו.
שעה לאחר הזריחה.
נתכנס ליד הדרך שליד בית המרחץ.
האם להביא... -הכל. תביאו הכל.
למה?
אחרי הזריחה... בסדר? -תתעוררי.
מחר שעה לאחר הזריחה. אנחנו עוזבות אחרי הזריחה.
ניפגש שעה לאחר הזריחה בכביש הזה.
תביאו את הכרכרות שלכן. -תודה, אחות.
מי יכולה להגיש הביתה הכי מהר?
יש איתה נכה. -את?
אוכל לראות? בסדר.
כן. הגיע הזמן לישון.
כן. -אל תלכי.
תשארי איתי הלילה. או שאלך איתך.
אם לא אלך הביתה, זה ימשוך תשומת לב עבור כולנו.
מריקה. -לכי הביתה, אמא.
נתראה בזריחה.
הן אמרו מאוחר יותר, שזה היה צריך לקחת יותר זמן
לארוז חיים שלמים.
זה היה מאכזב
להבין שכל מה שהיה חשוב לך
יכול להיאסף תוך כמה שעות.
נשאיר רק סימנים של עצמנו.
קדימה. קדימה.
אוגוסט!
בוא שב איתי.
הנה המפה.
איפה אנחנו?
כאן. -כאן?
כאן אנחנו נמצאים.
זה צפון, דרום, מזרח ומערב.
אבל המפה זזה.
איך אתה יודע לאיזה כיוון זה אמור לפנות?
ניווט שמימי. אוכל להראות לך.
את מכירה את הצלב הדרומי?
את והנשים יכולות להשתמש בו כדי לנווט.
אם את...
תעשי אגרוף ביד ימין...
תיישרי את המפרק הראשון עם הציר של הצלב.
ואז קצה האגודל שלך יצביע על הדרום.
האם תראי לאחרות?
נעבור שיעור בניווט.
כבר הכרת את התכסיס הקטן הזה?
כמובן שכן.
הלוואי שהיה משהו שיכולתי ללמד אותך
שלא הכרת כבר.
מה יהיה איתך כשנעזוב?
תעשי אגרוף עם יד ימין.
ותכווני שני מפרקים לצלב הדרומי.
זה נקרא ניווט שמימי.
תכוונו את שני המפרקים האלה.
ככה?
והיכן שהאגודל שלכן מצביע זה הדרום.
להישאר או להילחם בעד ונגד
לעזוב בעד ונגד
אנחנו אוהבות לשים מסגרות בדברים.
אפילו כשהם חורגים מהקצוות.
אז התכנסנו בפעם האחרונה במתבן,
שם כל כך הרבה דברים נאמרו.
כל כך הרבה כך שסבתכן הייתה אומרת לכן,
אם הייתן נפגשות.
הוא הלך? -הוא ישן.
מת כלפי העולם.
הוא היה מאוד שיכור.
והוא תפס אותי מתגנבת אחורה אל הבית מאוחר,
ואז הוא הלך לאסם וגילה שלקחנו את הסוסים.
מריקה, אמרת לו מה תכננו?
היא אמרה. אבל רק מפני שהוא לא הפסיק להכות אותי
והיא ניסתה להסיח את דעתו. -אני לא חושבת שהוא האמין לי.
וגם אם כן, אני לא חושבת שהוא יזכור.
הוא יהיה מעולף כל הבוקר.
אבל גם אמרתי לו כי הרגשתי לפתע...
החלטנו שאנחנו רוצות...
שאנחנו...
אנחנו זכאיות לשלושה דברים.
מה הם?
אנחנו רוצות שהילדים שלנו יהיו בטוחים.
אנחנו רוצות...
אנחנו רוצות להיות יציבות באמונתנו.
ואנחנו רוצות לחשוב.
כן.
הללו את האל.
כן. כולנו רוצות את זה.
קרובה יותר, אלוהים, אליך,
קרובה יותר אליך. -אליך.
על אף שזה הצלב,
שגידל אותי.
עדיין כל השירים שלי יהיו
קרובים יותר אליך, אלוהים, אליך.
קרובים יותר אליך,
על אף שכמו המשוטט,
השמש שוקעת.
האפלה תהיה מעליי,
המנוחה שלי איתנה.
אך בחלומותיי אהיה
קרובה יותר אליך, אלוהים.
קרובה יותר אליך.
ואז הדרך תראה,
מדרגות לגן עדן.
כל מה ששלחת אליי,
ברחמים יינתנו.
קדימה.
ראיתי את אחיך. -זהירות! נתפוס אותך.
תעזרי לי, אני קשורה.
איפה הם?
תראו שם.
קרוב יותר אליך,
קרוב יותר, אלוהים, אליך.
קרוב יותר אליך.
אוגוסט, אתה יכול לדבר מתי שתרצה.
אתה לא צריך להרים את היד.
אני...
זה בסדר.
זה לא היה חשוב.
האם הילדים נקיים ומוכנים?
תודה, מלווין.
תודה שאמרת את שמי.
הסתרנו את רות' ושריל בשבילך. הן מוכנות לתזוזה.
באמת? ילדות שלי.
האם אהרון הכין את הסוסים עבורנו?
מה? איפה הוא?
איפה הוא?
לא. -תדברי איתי.
אתה בטוח, מלווין. -בבקשה, דברי איתי.
לא, לא. לא אפגע בך. אני לא האויב שלך!
עלייך להיות רגועה, סאלום.
לא! -אהרון יימצא.
אני לא עוזבת בלעדיו.
סאלום, תחזרי!
מה אם היא לא תשכנע אותו?
אמא?
תנשמי. תנשמי.
אנחנו הולכות עכשיו.
אני בסדר. בבקשה לכו.
קדימה, בואו נלך.
עכשיו? -כן.
תכין רשימה, אוגוסט.
רשימה של מה? -דברים טובים.
של תכניות, זכרונות.
מה שתרגיש שנכנס לרשימה הטובה.
מה שאנחנו, הנשים, נרצה שם. בבקשה, תכתוב את זה.
אוגוסט.
תודה על כל מה שעשית.
כולנו מאוד גאות בך.
ואמך הייתה גם גאה.
אכין רשימה.
זה יהיה מסע קשה.
היום זה היום שבו האל בחר.
תשמחי...
ותהיי עליזה בו.
לכי תצטרפי לאחרות.
בבקשה.
לא אקבר במושבה הזו.
תכניסי אותי לכרכרה עכשיו ותני לי למות בשביל.
אבל מה עם אוגוסט?
הוא יהיה בסדר.
תחזיקי עם שתי הידיים.
אונה!
תמיד אוהב אותך.
גם היא אוהבת אותך, אוגוסט.
היא אוהבת את כולם.
שמש.
כוכבים.
דליים.
הקציר.
מספרים.
חלון.
קש.
קולות.
קרן אור.
אהבה.
בסדר. נלך.
שפה.
רוח.
נשים.
סאלום?
ייתכן שנצטרך להגן על עצמנו.
איפה אהרון?
הוא בכרכרה, מחכה.
שכנעת אותו לעזוב?
ייתכן שתצטרך את זה.
להגנה.
שכנעת?
האם את...? -כן!
הוא בא איתי. הוא הילד שלי.
להתראות, אוגוסט.
בהצלחה.
בבקשה תדאגי לאונה ולתינוק שלה.
כמובן. אני מבטיחה.
חכי. עליי לתת לך משהו.
לא! עליי ללכת!
הנה.
למה יש לך רובה, אוגוסט?
אל תתאבד, אוגוסט.
יש לך עבודה חשובה לעשות.
אתה המורה של הבנים.
אל תחזרי.
לעולם אל תחזרי. אף אחת מכן.
חכי. אני צריך... -לא.
בבקשה.
בבקשה, סאלום, תני את זה לאונה.
אבל לא... היא לא יודעת לקרוא.
הילד שלה יקרא אותם.
לא, אוגוסט.
המטרה הייתה שאתה תיקח את הדקות.
ניפגש שוב.
בנות, אלה הולכים מאחור.
זה בסדר.
יש לנו יותר מקום כאן.
לא, אבל תודה.
יש לכן עוד מקום?
יש לנו מקום לעוד אחד.
או שני קטנים.
היא יכולה לשבת בחקי.
זה יציב עכשיו.
בואו איתי. בואו אחריי.
זה בסדר, אחיות. זה בסדר.
למעלה, למעלה. הנה.
תחזיקי את התינוק.
את נוסעת עם אחיך. -אני צריכה עוד קצת חבל.
יש לי כאן.
כולנו בפנים?
בסדר.
ממש שמחה. בואי.
קדימה. לכאן.
:קרע תיקן וסנכרן - צוות פופאי'ס -
הסיפור שלך יהיה שונה משלנו.