Піті!
-Стій! Не треба! -Пусти! Я мушу.
Ні! Ми повинні її врятувати, мамо! Ми повинні!
-Ні! Стій! Стій, синку. -Ні! Пусти мене!
Піті!
Мод!
Рятуйте!
Піті!
Піті.
Не бійся, Мод.
Не бійся. Ходімо.
Ні. Не чіпайте мене! Пустіть!
Благаю. Дитина!
Дайте мені забрати мою дитину!
Дайте мені вивести мою дитину!
Моя дитина! Виведіть мою дитину!
Можемо зупинитися, Піті.
Останні дні Птолемея Ґрея
Доброго ранку.
Гей.
Ви гарячий.
Я бігав крізь вогонь.
Руберойд, охоплений полум’ям.
Моя маленька подружка Мод Петіт була всередині, ледь не згоріла.
А я забіг і врятував її.
Схоже, цього разу сон був хороший.
Я б так не сказав, але я довго цього чекав.
Хай там як, а ви спокійний і в доброму гуморі. Це щось новеньке.
Тільки не отут.
Десь п’ятдесят чотири чи п’ятдесят п’ять років тому
я читав комікс про Тора, скандинавського бога грому.
У його батька Одіна був трон.
Називався Глідск’яльв.
Коли Одін сидів на тому троні,
він бачив усе й усіх.
У мене тепер так у голові.
Мод і мати. Сенсія. Ти.
Я?
Ви ж і місяця мене не знаєте.
Якби не ти, я б тут зараз не сидів.
Я й досі гарячий?
Так. Нате води.
Для таблетки.
А я піду в душ.
Дзвонила Ширлі Рінґ.
Р-І-Н-Ґ!
Так.
Алло.
Це я, Птолемей.
Я знаю, що це ти.
Знала ще до того, як задзвонив телефон.
Чим можу бути корисний?
-Можеш сказати «так». -Так.
А не цікаво, на що ти кажеш «так»?
Авжеж, цікаво,
але яка різниця, скажу я «так» зараз чи потім?
А ти трохи теє, правда, Птолемею Ґрей?
Так, але завдяки цьому я й досі живий.
Ну, якщо завдяки цьому ти зі мною пообідаєш,
можемо зустрітися в кав’ярні на Гілл-стріт.
О другій я буду у своїй квартирі.
А можемо відкласти? На один день.
Я зараз на нових ліках
і почуваюся так собі.
-Тоді завтра? -Безсумнівно.
-О першій? -Я прийду.
-До зустрічі, Птолемею. -Бувай, Ширлі.
Бувай, Ширлі.
Я вийду через секунду.
Хотіла подивитися в дзеркало.
Красива сукня.
Справді? Я спочатку сумнівалася, але не знаю, може, й так.
А що там пані Рінґ?
Запросила мене на чай.
-На чай? -Сьогодні опівдні.
Ви, певно, зраділи.
Довго ви з Роджером сьогодні гулятимете?
Не знаю. А що?
Думав по обіді трохи розважитися вдома.
-Як саме «розважитися»? -Можуть же і в мене бути секрети.
Ну добре, не розказуйте.
Скільки потрібно часу?
Ми будемо обідати десь до третьої.
Плюс ще дві години після того.
Ще дві годи…
Тільки шкоди собі не зробіть, дядьку.
Нічого не обіцятиму.
Привіт.
Як ти?
-Чудово, а ти? -Добре.
-Ти в порядку? -Так.
Гей, Татку Піті.
Якби в тебе був вихідний, за квартиру сплачено, а на рахунку були б гроші,
що б ти робив?
Устав би вдосвіта.
Поїхав би автобусом на озеро Аллатуна.
Ми б зняли взуття й шкарпетки, спустилися б до води
і дивились би, як сходить сонце.
І все?
А потім пішли б у музей,
щоб оточити себе красою мистецтва.
Так.
Пане Ґрей.
Доброго ранку.
-Як вас звати? -Ернандес.
Дуже приємно, пане Ернандес.
Ні, пане Ґрей. Не пан Ернандес, а просто Ернандес.
Мені так більше подобається.
-Ти звідси, Ернандес? -Живу тут уже 40 років. Точніше, 38.
Як мені було сім років, батьки переїхали з ферми на півдні Мексики.
Іспанською ще говориш?
Ні, тільки акцент лишився.
Знаю кілька слів.
Так дивно, що лишається в пам’яті.
Так.
Так, дивно.
Даруйте.
Що ви бачите в його очах?
Не зна…
Коли дивитесь… про очі,
просто скажіть, що бачите.
Не знаю.
Може, рішучість?
-Упевненість. Непокору. -Ні, ні.
Тобто так. Ви, певно, маєте рацію.
Але я питав про…
колір.
Коли ви дивитесь на обличчя, який це колір?
Синій?
-Синій? -Синій.
Синій…
-Точно. -Так.
Синій.
Дякую вам.
Без проблем.
Синій.
Бачив би ти себе.
Отак.
Давай. Закидай.
Кидай далеко.
Та ну. Ти можеш і краще.
-Чому ми зупинилися? -Приїхали, пане Ґрей.
-Куди приїхали? -На озеро Аллатуна.
Ви ж сказали їхати сюди.
Так, авжеж.
Красиво.
Бачив красивіше, але тут теж непогано.
Уже майже пора.
Знаю.
Краще повертатися додому.
Ще дещо зроблю і прийду.
Клянуся.
Тільки недовго, добре, Піті?
Я постараюсь.
Приїхали, пане Ґрей.
Ви знову вдома.
Дякую, Ернандес. Приємно було мати справу.
Взаємно.
А це…
Це тобі.
Дякую, але не треба чайових. Це проти правил.
А ти сприймай це не як чайові,
а як плату за послугу чи за додаткові послуги.
Скоро тут з’явиться чоловік суворого вигляду з колючим волоссям.
Він підійде до будинку, в якому я живу.
Ви про що, пане Ґрей?
Тобі нема чого боятися.
Просто коли він зайде в будинок,
почекай п’ять хвилин
і почни сигналити, наче ти приїхав по мене.
Сигналь так, ніби настав кінець світу.
Сигналь на всю, добре?
-І все? Це все, що треба зробити? -Так, це все.
Якщо зможеш посигналити,
порадуєш старого.
Я посигналю, пане Ґрей.
Не треба за це платити.
Дякую, Ернандес.
Це дуже мило з твого боку. Я це ціную.
Авжеж.
-Приємного вечора. -І вам.
Два плюс дев’ять буде одинадцять.
Робін.
Я сиджу й чекаю правди.
Хоч тепер я все й згадав,
я й досі достеменно не знаю, що сталося.
А людям завжди потрібна правда.
Мені от потрібна, тому я діятиму відповідно.
Вибач за те, що тут сьогодні станеться.
Але я повинен усе виправити.
Той покидьок має заплатити за скоєне.
Знаю, ти цього не хотіла…
але інакше не можна.
Це він. Правда – в ньому.
Я знаю, ти там, старий.
Я люблю тебе, Робін.
-Хто там? -Ти добре знаєш, хто.
Відкривай кляті двері!
Заходь. Відчинено.
Сідайте, пане Ґалла.
Коли я жив у Бердетті, штат Міссісіпі, дорослі казали нам, дітям,
не пити спиртного з уже відкритої пляшки.
Он як? І чому ж?
Тоді у всіх були вороги,
й будь-хто міг підсипати в спиртне отрути.
Ти ж п’єш з тієї ж самої пляшки.
Ти бачив, що я пив?
Краще не жартуй зі мною, старий.
А то можеш постраждати.
Бачиш, ще одна причина, чому я міг підсипати в пляшку отруту.
Ти сам сказав: я вже старий,
збавляю собі віку, щоб полегшити біль.
Кажеш, підсипав щось у віскі?
Ти вбив мого небожа?
Я не збираюся тебе труїти, Альфреде.
Краще б так і було.
Бачу, ти дивишся на мої золоті монети.
Хочеш їх забрати?
Краще не думати, а робити.
Та й нащо вони тобі?
Що ти з ними робитимеш?
Поїдеш у Веґас, будеш трахатись досхочу?
Ти такий старий, що в тебе вже, мабуть, і не встає.
І взагалі, Ніна казала, що ти й з квартири вийти не можеш,
бо якась жінка приходить і грабує тебе
щоразу, як бачить.
Подумати тільки:
дорослий чоловік боїться якоїсь суки.
Треба відшмагати його батогом.
Що б ти робив з монетами, якби вони були твої?
Відніс би до ювеліра-єврея. Якщо золото справжнє, то продав би.
Ідіот так би й сказав.
-Кого ти назвав ідіотом? -Тебе.
Подивись на ці дублони.
Вони старі. Дуже старі.
Справжні американські монети. Їх колекціонують.
За одну таку монету колекціонери дають більше сорока тисяч доларів.
Якщо ж продати на вагу, буде всього чотири.
Ясно.
Дай їх мені, я знайду покупця-колекціонера.
Я можу зробити так, щоб ти щомісяця отримував по одній монеті
або ж грошима протягом року.
Я це можу. Тобі лише треба відповісти на моє запитання.
-Ти ж уже знаєш відповідь. -Знаю.
Але я хочу почути це від тебе.
І для чого це мені?
Для того ж, для чого ти прийшов.
Заради грошей.
Дві монети щомісяця, або грошима протягом року.
Обережно, синку. Це не жарти.
Так.
Так, це я вбив твого бідолашного небожа.
Убив пострілом у голову, бо він хотів забрати мою жінку.
Тепер я живу в його домі.
З його жінкою, з моєю жінкою.
Їжджу на його машині.
Сплю на його ліжку.
Його дочка й мій син обоє називають мене татом.
Що?
Хто бачив мене в тому провулку?
Діставай ствол, малий!
В очі дивись. Хто мене там бачив?
У газетах про свідків нічого не було.
Ви вірите в існування диявола, пане Ґалла?
Диявол уже тут.
Так. А тепер я заберу золоті монети.
І житиму й надалі з Ніною.
А ще ти скажеш, хто мене бачив у ту ніч.
Нічого я тобі не скажу, вилупок.
Зараз,
якщо не віддаси мені гроші й не розкажеш усе, що мені треба,
я тебе задушу.
А потім битиму ту зарозумілу сучку Робін,
доки не віддасть мені всі монети й не розкаже, що знає.
Робін, ні!
Нічого собі.
-А ти сильний, як на старого. -Тому я й досі живий.
Що, поб’єш мене?
Про побити не знаю, а от застрелити можу.
Стривай, старий.
Сенсія підстрелила ним свого чоловіка.
Гей, гей!
Що?
Ах ти ж паску…
Не можна, щоб він скривдив Робін.
Дожени його, малий! Дожени, поки не втік!
Бігом!
Ні.
О боже.
Мамо?
Не дай йому скривдити Робін.
Сенсія?
Він не кращий за тих, хто мене лінчував.
Ні, Піті. Ні! Можемо піти поплавати.
Припиніть бійку.
Дядьку, ти завжди казав…
сім’я – це все, що в тебе є.
-Давай. -Дожени його.
Гей!
-Чортів… -Люди! Він поранений.
Чорт!
О боже.
-Що таке? -Допоможіть.
-Викличте швидку!
-Що ти робиш? -Допомагаю.
Відвали. Це моє. Віддай.
-Я допомогти хочу! Перестань! -Я тебе вб’ю.
Не треба! Пусти!
Віддай! Пусти!
Гей! Ти! Ану геть від нього, злодійко!
Пішла геть!
-Викличу швидку. -Пішов ти!
О боже.
Ти… Я тебе догнав.
Я помстився, Реджі.
Я… Він заплатить.
Так. Ти…
Тікай.
Так. Тікай.
Прошу, допоможіть. Я догнав покидька.
Він заплатить. Заплатить.
Ззаду, малий!
Кой?
-От і все, Піті. -Опустіть зброю!
-Це кінець. -Я сам. Пане Ґрей.
Пане Ґрей, опустіть зброю.
Негайно.
Розумієте, що я кажу?
Я розумію, пане Ґрей.
Я поруч.
-Забрав зброю. -Я поруч.
О боже.
Господи, помилуй.
Я поруч, пане Ґрей.
Ідіть зі мною. Добре? Ходімо.
Ідіть зі мною.
Ви маєте право мовчати.
Усе, що ви скажете, може й буде використано проти вас у суді.
Ви маєте право на адвоката…
ЧЕРЕЗ ПІВ РОКУ
Пане Ґрей.
Пане Ґрей, ви мене чуєте?
Пане Ґрей.
Сатана.
Ми в пеклі?
Як ви?
Я поборов диявола. Це ж неабищо?
Так, побороли.
Як ти, Піті?
Койдоґ.
Я зробив, як ти й просив,
і скарб залишився скарбом,
бо він був окроплений кров’ю.
Я завжди знав, що ти зробиш, як треба.
Привіт, дядьку.
Реджі!
Як ти?
О, Реджі.
Пробач мені, Реджі.
За що?
Я все забуваю.
Не вибачайся за це, дядьку.
Ти зробив, що міг.
Схоже, що так.
Не пручайтесь, дядьку.
Я все зроблю.
Робін.
Пташка-вільшанка.
Усім встати.
Прошу сідати.
Я уважно прочитала всі документи, й цілком очевидно,
що після сьогоднішньої наради я зможу винести рішення у справі.
Я хотів би скористатися нагодою,
щоб ще раз заперечити проти залучення нових доказів юристами панни Барнет.
Ваша честь, у заповіті пана Ґрея чітко написано,
що в разі позову – чого він не хотів, – ми маємо надати його свідчення.
Ми ж тут, щоб довести правдивість його останньої волі.
Не треба пояснювати, чому ми тут, пані Лієм.
Не бачу причин не задовольняти прохання пана Ґрея про нові докази.
Хоч би що казала панна Барнет та її адвокати,
існує єдине вирішення
питання про дійсність так званої останньої волі пана Ґрея.
У мене на руках тридцять три свідчення
його сусідів, друзів
і власників магазинів поблизу будинку пана Ґрея.
Усі без винятку сказали, що пан Ґрей виявляв ознаки
того, що ми, юристи, називаємо неосудністю,
принаймні шість минулих років.
Тобто задовго до того, як панна Барнет з ним познайомилася.
Сім’я пана Ґрея надавала йому всебічний догляд.
Панна Барнет дізналася про нього тільки тому,
що Гільда Браун один раз попросила його доглянути.
Це правда.
Спадок Птолемея Ґрея по праву належить його сім’ї
і тим, хто насправді про нього піклується.
А не неповнолітній дівчині,
яка, вочевидь, скористалася станом розгубленого літнього чоловіка.
Пане Абромовіц, що скажете у відповідь на слова пана Малмана?
Птолемей попереджав, що його рідня спробує оскаржити заповіт,
посилаючись на ці факти.
Я запропонував йому звернутися до Анжели Лієм, щоб спростувати
будь-які заяви про його психічний стан.
Я купила три червоні яблука,
два апельсини й сосиски.
У дитинстві
я так любив сосиски з домашнім яблучним пюре.
То скільки в мене яблук?
Дивитися на вас чи на камеру?
Можете дивитися на мене.
Ви сказали три, тому повірю вам.
Який сьогодні день?
Сьогодні 21 квітня 2021 року.
Три дні тому був день народження моєї сестри Джун.
Пам’ятаєш, Нісі?
Назвіть ваше повне ім’я.
Птолемей Робертс Ґрей.
Птолемей – на честь грецького царя Єгипту, батька Клеопатри.
Робертс, бо це було дівоче прізвище матері.
І Ґрей – на честь батька, якого я ніколи не бачив.
Ви знаєте, чому ми тут, пане Ґрей?
Так. Щоб скласти юридично дійсний заповіт,
мені треба довести, що я при здоровому глузді.
Ви розумієте, що наша розмова записується на відеокамеру?
Так. Я вперше говорю на відеокамеру.
Коли я жив у Міссісіпі,
мало в кого був навіть фотоапарат.
То ви не проти, що я записую нашу розмову,
щоб довести, що у вас немає психічного розладу?
Аж ніяк.
-Хочете трастовий рахунок? -Так.
І хочу, щоб Робін Барнет була його розпорядницею.
Це не означає, що все відійде їй,
просто вона всім розпоряджатиметься.
Вважаєте, що ваші рідні не заслуговують на ваш спадок?
Зовсім ні.
Вони здебільшого хороші люди.
Та я хочу, щоб Робін щомісяця виписувала чеки
й подбала, щоб у дітей Реджі були гроші
на коледж,
а ще щоб трохи відкладала на рахунок Гільярда,
коли його врешті-решт посадять.
А чому ви хочете, щоб усе це робила саме панна Барнет?
Робін дуже відповідальна.
Завжди все перевіряє перед тим, як лягти спати.
Порядок у неї в крові.
А ще вона не марнотратка й не легковажна.
Можна сказати їй щось особисте?
Авжеж.
Робін, знай,
що через те, яка ти, й через усе, що ти зробила,
Кой зрадів би, що я лишаю його спадщину в твоїх руках.
Ти мене врятувала.
Допомогла мені виконати обіцяне.
І знай, що всі роки до зустрічі з тобою нічого не варті.
Я люблю тебе, пташко.
Ми залишаємо за собою право вивчити всі документи
й залучити своїх фахівців до перевірки цих доказів.
Але є й інші проблеми.
Які саме?
Вік цієї дівчини.
-Вона неповнолітня. -Мені вже вісімнадцять.
Неповнолітня, яка щойно закінчила школу,
а ще напала на мого клієнта зі смертельною зброєю.
Заперечую. Немає доказів що панна Барнет на когось нападала.
Ні поліцейського звіту, ні дзвінка в 911…
Люди бачили, як вона гналася по вулиці за жінкою й побила її стільцем.
Це лише чутки.
Вона ні разу не відвідала пана Ґрея в санаторії.
Бо вони…
Тому, що його рідним надали над ним тимчасову опіку,
й вони заборонили панні Барнет його відвідувати.
-На пів року. -А ще цей адвокат.
У нього був доступ
до трастового рахунку пана Ґрея понад пів року.
Будучи в тісному контакті з панною Барнет, він не надав позивачам
майже ніякої інформації і не надає графіка видачі коштів.
Так побажав пан Ґрей.
-Це ви так кажете. -Називаєте мене брехуном?
-Перестаньте. -Панове, прошу сісти.
Ваша честь, я тільки кажу, що ця історія стара як світ:
молода дівчина заради грошей спокусила літнього чоловіка.
Нападаєте на неї, на мене.
Панове, сядьте!
Сядьте, будь ласка.
Інакше обох звинувачу в неповазі до суду.
Уже обід.
Зробимо перерву й зберемося о пів на третю.
Панно Барнет. Залишіться, будь ласка.
Ви погрожували Гільді та її синові?
Хочете мене обдурити.
-Ні. Просто хочу зрозуміти. -Що зрозуміти?
Справа дуже дивна.
Деменція, яка вмить зникла,
літній чоловік без освіти, але з мільярдами доларів.
Татко Ґрей закінчив три класи,
а потім усе життя читав книжки.
А ви?
Батька застрелили на вулиці, а мати була проститутка.
Знаєте, був один білий, який платив мамі.
Якось він прийшов, коли її не було вдома.
Він хотів зірвати з мене одяг, тож я дістала ножа.
Він порізав мене отут, а потім я вдарила його по голові лампою.
Я вісім разів ударила його ножем.
І йому пощастило, що він не помер.
Бачили б ви мамине лице, коли вона мене побачила.
Вона зібралася з духом і сама зашила мені рану.
Вона зробила, що могла.
Мені байдуже, ким була моя мати. Вона мене любила.
Вочевидь, як і пан Ґрей.
Я не зустрічала таких, як він.
Він усе життя чекав, щоб вчинити по совісті, й устиг в останню мить.
-Він убив Альфреда Ґаллу. -Так, бо Альфред заслужив.
Краще вам запросити адвоката.
Чому?
Бо ви щойно зізналися у злочині.
І що? Кинете мене у в’язницю?
Можу винести рішення не на вашу користь.
-Мені до цього байдуже. -Ви не хочете грошей?
Що я хочу?
Хочу отримати диплом з астрономії
і злітати на Марс на кораблі Ілона Маска.
Якщо вам не потрібні гроші, тоді чого ви тут?
Тому що люблю Татка Ґрея.
Він хотів би, щоб я за себе постояла й представляла його інтереси.
А що як я призначу вас розпорядницею трастового рахунку?
Я не знала про той відеозапис.
Поки я його не побачила, я була…
Я була впевнена, що ви вирішите на користь Нісі й інших.
Пан Абромовіц сказав, що вони можуть оскаржити заповіт.
Тому я з цим змирилася.
А якщо рішення буде на вашу користь?
Мені ще три з половиною роки вчитися в коледжі на бакалавра,
а потім ще чотири-шість років у магістратурі.
Я закінчу навчання через десять років,
а Арті й Латіша тільки вступатимуть у коледж.
Гіллі або візьметься за розум,
або сидітиме в тюрмі, а…
а пані Рінґ, мабуть, уже буде мертва.
Якщо Татко Ґрей цього хотів…
Робін.
Ви йдіть.
Ти згодна підійти?
Так. Ми з нею не рідні, але ближчих за неї в мене нема.
Добре.
Пан Малман сказав, що ми можемо оскаржити рішення.
Я не хочу з вами сваритися, тітко Нісі.
Якщо хочете знову бігати по судах, діло ваше.
-Скільки? -Що?
Скільки?
Добре.
Достатньо, щоб сплачувати ваші з Ніною рахунки.
Щоб оплатити навчання дітей у коледжі, й навчання Гіллі, якщо він захоче.
І Татко Ґрей попросив мене
створити грант для талановитих чорношкірих.
Я попрошу пана Абромовіца
заснувати фонд і вкладу в нього більшість грошей.
-Ясно? -Він моя рідня, Робін, а не твоя.
Чому ж ви не ставилися до нього, як до рідні?
Думаєш, я не ставилася до нього…
Якби ви до нього приходили,
розпорядницею були б ви, а не я.
Ну ти, дівчинко, й нахаба.
Смієш мені казати, що я робила й не робила для Татка Ґрея всі ці роки.
Роки.
Розумієш? Не тижні.
-Мені жаль через той випадок. -Аякже.
Чесно.
Я могла бути добріша до тебе. Тепер я це розумію…
Робін, я пустила тебе в свій дім.
-А потім вигнали! -Бо хотіла тебе захистити.
-Як ти не розумієш? -Та байдуже.
Татко Ґрей мене навіть не знав, але пустив до себе.
Він нічого від мене не хотів, а я нічого не хотіла від нього.
Годі вже, прошу вас.
Я не хочу вам лихого.
Просто роблю, як хотів Татко Ґрей.
Я повинна.
Я скучила за вами.
Я боротимуся далі.
-Але ж… -Я мушу.
Гей.
Гей. Ти в порядку?
Так. Дякую.
Татку Ґрей.
Привіт.
-Пташко? -Так.
Пташка-вільшанка.
Так.
Як ви, дядьку?
Тут диявол.
Краще йди звідси, поки тебе не закрили теж.
Бачиш, як мене прив’язали до стільця?
-Так. -Так. Ні.
Ні. Це ліжко.
-Ліжко. Так. -Так.
Ми заберемо вас у вашу стару квартиру.
І я про вас дбатиму.
І Ширлі Рінґ теж.
Р-І-Н-Ґ.
Р-І-Н…
-Ґ. -Ґ.
Була… Була пожежа.
Велика.
Цілу вічність тривала.
З неї вийшов диявол…
але я йому нічого не сказав.
Я вже великий хлопчик.
Так, великий.
Я врятував Мод Петіт.
Я забіг у полум’я.
І витяг її звідти.
Наш одяг димівся.
Гей.
Але тепер усе добре.
Чесно?
Так. Чесно.
Усе добре.
Це книжка?
Почитаю вам, якщо хочете.
Добре.
«У всесвіті більше зірок, ніж піщинок на березі.
І всі вони походять з одного й того самого місця».
Знаєте, з якого, дядьку?
З дому.
Так.
Не плачте.
З дому.
Пам’ятай одне, Піті: коли ми народжуємося, ми починаємо помирати.
Кожен наш вдих наближає нас до вічності.
Почнеш це заперечувати, життя втратить сенс.
Хочеш стати чоловіком – приймай життя разом зі смертю.
Я сумую за Мод. А тепер її не стало навіки.
Пам’ятаєш її сміх?
А пам’ятаєш, як ви з нею бігали сюди, на річку Тікл,
як сміялися й купалися?
Якось ми піймали сплячого сома
й витягли на берег, поки він не почав пручатися.
У той вечір мати зготувала рагу з сома, а ми їй допомагали.
Це і є чудо життя.
Коли ти згадуєш маленьку подружку і всміхаєшся,
вона теж десь там усміхається.
-Справді? -Так.
ЗА КНИГОЮ ВОЛТЕРА МОСЛІ
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова