САН ФРАНЦИСКО
По дяволите!
ДОБРЕ ДОШЛИ
СПИСЪК НА ЖИВУЩИТЕ
БОЛО
- Да? - Аз съм Ана.
Сервитьорката за партито ви довечера.
Помощничката.
ВЛЕЗТЕ, МОЛЯ
Честита Нова година.
ИЗМЕНЕНИЕ НА ГЛОБАЛНАТА ТЕМПЕРАТУРА +2,44 ГРАДУСА
НАСЕЛЕНИЕ НА ЗЕМЯТА 9,96 МИЛИАРДА ДУШИ
Ана, имаш ли дългове?
Най-сетне дойде. Безброй пъти звънях в агенцията.
- Ани, нали? - Ана, да.
Колелото ми е счупено, дойдох пеша.
Сложи си нещата тук.
- Нали си носиш униформа? - Да.
Алфа, плейлист на века.
Обикновено не се храним така.
Поводът е Новата година.
Струваше ни въглеродните кредити за шест месеца, а не сме богати.
Ще получиш бакшиш, разбира се, но не очаквай да е...
Ще е разочароващ.
Какво друго? Шампанското е там, ордьоврите - ето там.
И ще успееш да се прибереш за купона у дома.
Нямам...
Оги?
- Утре сутрин? - Най-добре е на свежа глава.
СКРИТ НОМЕР
- За ваше сведение, вероятно ще е... - Оги?
- Казахте ли нещо? - Не, жена ми вика.
- Огъст Боло, къде изчезна? - Отказвате ли се?
Не...
Гостите ще дойдат всеки момент.
Нямам колебания.
Добре.
Искам твърд ангажимент.
- Оги? - Ще бъда готов.
Къде ли не те търсих. Пак ли играеш "Лов на еднорози"?
Какво? Вече дори не харесвам тази игра.
Не може ли човек да поседи на пода в собствения си дрешник?
- На нищо не играя. - Да, този път.
Би могъл да използваш въглерода ни за нещо продуктивно,
- а не за виртуални домашни любимци и игри. - И инвестиции.
Петстотин акции в компания, която щяла да изобретява самоходни чорапи.
Идеята беше добра.
Да, докато прототипът не накара човек да скочи от скала.
От мост. Зле обозначен и неосветен.
А и ти си тази, която прахосва точките ни за тазвечерното соаре.
Защо си се издокарала?
Ще посрещаме Нова година, а ти седиш в дрешник.
Аз поне все още се опитвам да създам празнична атмосфера и за двама ни.
В настроение съм.
Не си.
Мислиш си, че ме познаваш. Нямаш представа какво...
Какво?
Какво не знам?
- Какво де? - Само казвам.
Остави.
Ето ги.
И си обуй панталон.
Ето ви, дойдохте!
- Здравей. - Елоиз.
- Елоди. - Вярно.
- Предишната ли беше Елоиз? - Елинор.
Благодаря за поканата.
- Без... - Елоди обича да прегръща.
- Естествено е. - Да, но ние не се докосваме.
- С никого ли? - Да.
Добре.
- Хубава рокля. Харесвам винтидж. - Благодаря.
Дайте кислорода.
Едно момиче ми помага, но не е много оправно.
Ани!
Ще помогнеш ли?
Благодаря.
Какво е това? Тя да не би да има...
Чип, да.
Скъпа, нали говорихме?
Жилището ви току-що получи шест хиляди хита.
Седем хиляди. Дванайсет хиляди.
Реклама? Мразя ги.
Питиета! Ани, ако обичаш.
Микроинженерно грозде от последния декарбонизиран балон в Напа.
- Прелест. - Какъв лукс.
Има вкус на пот.
Това съм го чувала.
Характерно е за Напа.
Сигурно никога не си опитвала нещо, което не е от водорасли.
Без да обиждам производителите им сред нас.
Не се засягам. Добър бизнес е.
Как се запознахте? Усетихте ли, че е истинска любов?
Да.
Не бях срещала по-интересен мъж от него.
Вярвах, че на Огъст му е отредено да бъде велик.
Но се разочарова.
- С какво се занимаваш? - Първо пробва с вятър.
Но, естествено, вятър вече няма.
После - със слънчева енергия. И това пропадна.
Не съм виновен, че няма вятър и слънце.
Нито че се давим в пушек и мъгла на тази пресъхнала планета.
Не съм виновен аз, Силви.
Стига, никой няма вина за това.
- А ти откъде го познаваш? - Оги беше мой наставник.
Възхищавах му се. Човек с големи идеи и умения.
И с разкошна млада съпруга.
Научи ме на всичко, докато бях държавен служител.
Когато още вярвах в държавата, Дядо Коледа и двоичните системи.
Кога ще влезеш в частния сектор, Ог?
Пилееш таланта си в пречиствателния бранш. Колелце в машината.
Измъкни се оттам.
Прав си. Трябва да се махна.
Имам един приятел.
Технологичен трилионер от Нова Зеландия. Слага кръст на всичко.
В какъв смисъл?
Планетата не става за живеене. Затова с жена му ще се дигитализират.
Чух за това. Качваш съзнанието си в облак.
И те съхраняват там, докато планетата се излекува.
Каквото и да значи това. Синьо небе, чисти езера и въздух.
Тогава като с магия те съживяват в декарбонизирана утопия в тяло по избор.
Нима хората се навиват на тази глупост?
Готови са на всичко. Колония на Луната, телепортация.
Никой не е фалирал, залагайки на неоправдан човешки оптимизъм.
Сработило е върху куче.
Още шампанско.
Според мен е готино.
Облакът е по-интересен от реалността на вашето поколение.
Добре, съгласен. Какво да си носим?
Какъв е дрескодът в облака?
Има ли румсървис? Как е гледката?
Стига, не е хотел, а хранилище.
Просто те приспиват.
В такъв случай, дано да заспя дълбоко
и да се събудя в 22-годишно тяло с 2,5% телесни мазнини.
Добре си така.
Да. Шегувай се колкото щеш.
Аз пък бих се радвала изведнъж да се събудя в по-хубав свят.
Защо мислиш, че ще има подобрение?
Предвид жертвите, които всички правим.
Дажбите, всичко...
Човешката история е низ от ужасни катастрофи.
Повечето - резултат от безнадеждния ни и непоправим егоизъм.
Проблемът с пренасянето в бъдещето е, че където и да отидем,
ще трябва да вземем и себе си.
Ти би ли заминал?
Специалистите ще дойдат утре сутринта.
О, боже! Да събираме багажа.
Чест е да споделя последната ви вечер тук.
Как да го отпразнуваме?
Нали празнуваме.
Всъщност може би това събиране е точно такова.
Прощално парти.
Виждаш ли? Мога и да се веселя.
Няма да се вържем, старче.
Освен ако не си станал трилионер, а и дори тогава за списъка се чака.
Да.
Преди 15 години инвестирах в малка технологична компания.
Последната в окръг Марин преди фалитите.
"Живот на пауза".
Но инвестициите ти никога не са били успешни, Оги.
Тази проработи.
Алфа, пусни "Живот на пауза".
ЖИВОТ НА ПАУЗА
"Живот на пауза".
Това е Бъстър, първото напълно дигитализирано същество.
Допреди месеци Бъстър страдаше от артрит,
наднормено тегло, депресия и климатична умора.
С новаторската ни технология за невромапинг
учените съставиха карта на цялото съзнание на Бъстър,
а ползите са за вас.
Дълго време смятахме, че съзнанието е в мозъка.
Вече знаем, че то обхваща цялото тяло.
Нашата нанотехнология маркира всеки неврон в червата,
сърцето, репродуктивната система и дори в гласните струни
чрез уникален наноразрез,
за да се постигне немислима досега точност.
Кодираното съзнание може да бъде качено и съхранявано,
дори копирано безброй пъти
и реактивирано във всеки един момент в чиста физическа обвивка по ваш избор.
Когато тази технология стане широкодостъпна,
всеки, загрижен за планетата ни, ще се дигитализира.
Само така ще заличите напълно своя въглеродeн отпечатък
и ще се насладите на нашите възстановени екосистеми,
когато се събудите.
Добре дошли в "Същият човек, по-добър свят".
"Живот на пауза". До утре.
Стоп! Спри това безумие.
- "Живот на пауза". До утре. - Стига. Алфа, спри го!
Ти сериозно ли, Оги? Отначало беше забавно, но вече прекали.
Казах ти, че не е шега.
Що за идея - да зарежем живота си просто ей така
и да се пренесем в неизвестното?
- Знаех, че няма да искаш. - Да, прав си.
Затова тръгвам без теб.
Ясно. Чакай, какво?
Билетът е само един. Разиграха лотария за инвеститорите.
Няма придружител.
Извинявай, мислех, че се подразбира.
Значи...
Да, ще замина сам.
Алкохол! Мисля, че имам нужда да пия още.
Може ли още шампанско?
Не, нещо по-силно. От долния шкаф.
Нещо по-силно от долния шкаф!
Значи смяташ да ме зарежеш заради...
кучета и уиндсърфинг?
Не.
И една за мен.
И за мен, благодаря.
- Май трябва да ви оставим насаме. - Да, ние си тръгваме, благодаря...
Не, останете. Моля ви.
Време е да хапнем.
- Силви, нека поговорим. - Не.
Оги, приготвих тази вечеря за нас в чест на Новата година.
Ще й се насладиш.
Кой знае? Може да ти е последната.
Фоа гра. От клонирани гъски в Пало Алто.
- Може би не си наясно. - Какво е?
- Черен дроб. - Нека просто му се насладим.
Фермерите тъпчат гъските насила със зърно през тръба в гърлото.
Черният дроб на птиците се раздува десетократно.
Държат ги в клетки, покрити с курешки.
Някои се задушават в собствения си бълвоч,
други скубят перушината си и се нападат.
На женските патенца това им е спестено.
Но пък ги хвърлят живи в месомелачки,
които ги смилат за котешка храна.
Бон апети.
Боже. Колко нехуманно.
Защо да го мислим?
Наричаме жестокостта "нехуманна",
но има ли нещо по-човешко от жестокостта?
Нали, Оги?
- Да смилат женските за котешка храна е... - Я стига, Елоди.
Женските винаги са били подритвани.
Млада си, но някой ден ще го изпиташ.
- Хайде да не... - Силви, ти не разбираш.
Не те подритвам. Всъщност изобщо не те касае.
Колко съм глупава!
Съпругът ми предпочита наносрез, вместо да прекара и ден повече с мен,
а аз по погрешка реших, че ме касае.
Мисля, че той има предвид...
Липсват ми залезите.
Искам да усетя дъжда.
Искам да дишам истински въздух без маска.
Искам да не ям само водорасли
и това да не ми струва дажбата за половин година.
Не е чак толкова зле. Хората са преживявали по-големи трудности.
Но дори в най-тежките моменти са можели да видят звездите.
Искам дива природа, Силви.
Всеки иска дива природа.
Но искаме и любов.
Дивата природа изчезна преди години, Оги.
Ти избра любовта.
- Избра любовта, децата, семейството. - Имате деца?
- Елоди, замълчи. - Да, имаме.
- Нямаме. - Имаме.
Нямаме!
Съжалявам. Обидих ли я с нещо?
- Трябва да отида при нея. - Не.
Нека аз.
Благодаря.
Според мен той няма да го направи.
- Обожава те. - Какво значение има?
- Не говориш сериозно. - Нима?
Какво?
Представих си колко страхотно би било,
ако по погрешка при събуждането вкарат Оги в тялото на Бъстър.
Ще стои затворен там и само ще лае. "Аз съм Оги."
"Не съм куче."
Така му се пада.
Слушай, Силви, имаш пълното право да си ядосана,
но истината е, че човек бих убил за това, което имате вие.
Я стига.
Скачам от жена на жена.
Елоди, Елинор, Елоиз. И все тая.
Виртуални, изкуствен интелект...
Дори истинските са с чип и когато правят секс с теб,
всъщност в ума си се чукат с друг.
Търсят порно, бивши гаджета - мъже и жени, или един Бог знае какво.
Навремето не ми пукаше.
Така си спестявах досадните усложнения от интимността.
Но започва да ми се струва, че спокойно мога и да не съществувам.
Ако ще говорим за дигитализация...
При мен сякаш вече е факт.
Той каза ли ти, че тръгва?
Сигурно е искал да те впечатли.
Протежето, което го е засенчило напълно.
Не, и аз нямах представа.
Значи и двамата сме на един хал.
И двамата - изоставени.
Пияна си.
Да не би...
Да не флиртуваш с мен?
От години се опитвам да започна творческа кариера.
Затова и дойдох, понеже Силви търгува с изкуство...
Обичам да използвам разни ненужни материали.
- Обожавам да работя с фъшкии, защото... - Фъшкии?
Да, защото ако не откриваме красотата в отпадъците си,
къде другаде да я търсим?
Не знам.
Държа да ти кажа...
Според мен решението ти е смело.
Да скочиш в неизвестността. Да изтриеш въглеродния си отпечатък.
Не познавам много хора, които биха имали куража да го направят.
- Но според мен имаш един проблем. - Какъв?
Още обичаш съпругата си.
Нека не правим тази вечер още по-сложна, отколкото е.
Не говоря за нищо толкова сложно.
Така ли?
Това, което имам предвид, е нещо съвсем простичко.
Тела в пространството.
Физическо привличане.
Две самотни души, които се намират.
И се утешават взаимно.
Чакай...
Съжалявам. Реших, че...
Нали знаеш...
Какво?
Не докосвам никого.
Да, вярно. Забравих.
А Оги докосваш ли?
Не помня откога не съм.
Твърдиш, че те влече дивото. Та то е около теб. И двамата сте в него.
Изгубени сте в пущинака на човешките взаимоотношения.
Единственият начин да се измъкнете е заедно. Нали?
Може би целта ти е да видиш дали на нея още й пука.
Нещата помежду ни отдавна не вървят.
Знам, че винаги има надежда,
но, честно казано,
по-скоро Земята ще се оправи, отколкото нашите отношения.
Значи съвсем без докосване?
И какво предлагаш?
Да ми отстъпиш мястото си.
- Искаш да се дигитализираш? - От четирима ни аз съм най-подходяща.
Млада съм. Извинявай.
Достатъчно съм силна, за да градя.
Общителна съм, непредубедена, еко-ориентирана и с технически познания.
Имам три милиона последователи и всеки мой пост събира 2-3 милиона хита.
Да, но нямаш ли близки, или родители?
Имаш Ник.
Такава възможност не се подминава заради никого.
Истината е, че нямам пари.
Работя като доставчик и се събличам онлайн за въглерод на черно.
И всичко това само за да имам ток
и да творя след работно време, но едва смогвам.
Мястото ми е в бъдещето.
- Елоиз. - Елоди.
Дори да исках да ти дам мястото си, а не е така, не бих могъл.
Не се преотстъпва.
- Всичко се удостоверява с ДНК. - Хубаво.
Може да ми дадеш нокът или косъм от брадата си.
Освен това се прави задълбочен психотест,
който, без да се засягаш, се съмнявам да издържиш.
В какво се изразява?
Алфа, пусни "Живот на пауза".
Всъщност са само няколко въпроса.
Как може да си толкова красива?
Толкова си красива.
"Мислили ли сте за самонараняване?"
"Колко сексуални партньори сте имали и как бяха?"
- Да можех да те докосна... - Но не може.
"Кой е любимият ви сладолед и защо?"
Това е лесно. Ментов с шоколадови парченца. Вкусен е.
"Влюбвали ли сте се някога и как го разбрахте?"
"Вярващ ли сте?"
О, да.
"Ако е така, в какво вярвате?"
О, боже.
"Какво ще направите, ако срещнете голяма кафява мечка?
Някои от въпросите са симулации.
О, боже!
Холограма е. Само за теста, не е истинска.
- Чакай... - Не!
- Ще ме разкъса! - Спокойно, не бягай!
Това е... Елоди!
Не! Остави ме, моля те!
Оги, какво става?
Нищо. Това е психотест за "Живот на пауза".
Елоди искаше да го види.
Алфа, спри "Живот на пауза".
Какво точно тества?
Вероятно базови умения за оцеляване в дивата природа.
Или пък способността на човека да разграничава фантазия и реалност?
Ти явно си добър кандидат.
Не бих отишла.
Не бих заминала за нищо на света.
Не бих се предала.
Силви, аз...
Не исках да те нараня.
Нима?
Добре де, виж...
Мислех, че ти е все едно дали съм тук.
Как можеш да го кажеш!
Смятах, че връзката ни е изчерпана.
Не се оправдавай.
Сериозно. Моля те!
В известен смисъл и аз съм шокиран като теб.
Не съм си представял, че ще ме изберат за лотарията.
И се надявах първо да говоря с теб.
Но ти никога не ме слушаш.
Вече почти не ме поглеждаш.
И знам, че те разочаровах.
Знам, че това не е животът, който сме си представяли.
И аз самият съм разочарован.
Но разговорите ни все завършваха с кавги.
- Къде е Елоди? - Ник, ще ни оставиш ли за малко?
- Да. - Чакай.
Какво?
Не.
- Какво има? - Какво?
Да не би...
Ти...
Не, не си. Или си?
За какво...
Аз... Какво?
Не можа ли поне да изчакаш да замина?
Оги, не е каквото си мислиш.
Беше...
Тя започна...
първа.
"Тя започна първа"?
Да не си на шест години?
- Значи е вярно? - Не!
Добре де, да, но беше напълно безконтактно.
- Ясно. - Но, естествено,
въпреки това е глупаво и ужасно.
- Е, не беше никак... - Млъкни, Ник!
Но единствената причина беше, че ти...
И двамата сме... Ти ни напускаш.
И се случи!
Супер, няма що!
Направо идеално!
Накрая победата трябваше да е твоя, нали?
Един последен шут в лицето и после ме отпращаш!
Това изобщо не е вярно.
- Простете. - Какво има?
Извинявам се. Вечерята е сервирана.
Благодаря.
- Желаете ли домати, господине? - Не.
Алфа, изключи.
- Искам да вдигна тост. - Аз ще изляза.
В знак на благодарност.
Това е последната ми вечер на Земята, поне в тази епоха.
И, честно казано, мислех, че сбогуването ще бъде банално.
Чудесна храна, някой и друг виц...
Като онзи път на караокето,
когато изпяхме всичко от коледния албум на Блу Айви Картър.
Цялата публика беше запленена от гласа ти.
Или поне аз.
И си мислех, че каквото било - било.
Ще изгладим някои от многото ни проблеми.
Ще направим изводи за живота ми тук, за общия ни живот.
Защото имаше и хубави моменти.
Но настана обрат.
Дали съм ядосан?
В последната ми вечер тук жена ми се изчуква с моя приятел.
И колега, когото съм обучавал.
Винаги съм ти се възхищавал. Беше безконтактно.
Истината е, че ми направихте подарък.
Заличихте всичките ми съмнения дали да се дигитализирам.
Вече нямам никакви угризения и колебания.
Остана само вълнението от това, което предстои.
Затова искам да благодаря и на двама ви,
че направихте решението ми да ви оставя завинаги
толкова кристално и ужасяващо ясно.
Е... наздраве.
Вдигам тост за скъпия ми Оги.
Ще излъжа, ако кажа, че не се е случвало да си фантазирам нещо такова.
Коя съпруга не си е представяла
колко хубаво би било бавно да разреже съпруга си като огромен и сочен лимон?
Затова ти благодаря, Оги, че слагаш край толкова безболезнено
и че за пръв път в живота си
планираш и организираш нещо съвсем сам.
Все пак има за какво да празнуваме тази вечер.
- И аз искам да кажа нещо. - Не сега...
Всички сте откачени.
И той, и тя, а и ти, защото ме доведе тук.
Приключвам с теб. Това е всичко.
Щом всички ще вдигаме тостове,
ще кажа няколко думи.
Оги...
Съжалявам, че правих безконтактен секс с жена ти в последната ти вечер.
Не съм искал да те нараня и да ти развалям вечерта.
Няма нищо. Грешка на пияна глава.
Точно това исках да изясня.
Искам да кажа следното.
Не беше грешка.
Напротив.
Открай време съм влюбен в теб.
Мили боже.
Вече повече от десет години.
От първия път, в който я видях.
Били сме на косъм да го направим на няколко пъти през годините.
- Няма такова нещо. - На погребението на татко.
Я стига! Беше просто прегръдка. Съчувствах ти.
И именно Силви е причината да не мога да бъда с никоя друга.
Всички останали бледнеят пред нея.
Не е лудост, че искаш да се махнеш.
Лудост е обаче, че напускаш съпругата си.
Една невероятна, прекрасна жена.
Надявам се, че когато Оги вече го няма...
Боже.
- Фрасни го! - Оги, не!
- Храната! Не! - Затвори си устата!
Лъжлив, подъл...
Стой далеч от жена ми!
- Ще те убия, нещастнико! - Остави го!
Престани!
- Разкарай се от него! - Не!
Стига!
Татко? Какво става?
Връщай се в леглото, Агнес.
Какво правите?
Играем на една игра. Забавна е, нали?
Може ли и аз?
Не, миличка, трябва да спиш. Ще те заведа в леглото.
- Значи имат дете. - Сложно е.
Не, мила.
- Ще я приспя. - Моля те, недей.
- Няма друг начин. - Недей.
Агнес, заспивай.
- Мразя, като правиш така. - Знам, и аз мразя.
Но може би е време да се отърсим от илюзиите си.
Ще я кача горе.
- Значи тя е... - Бот при безплодие.
Изглежда като истинска.
Време е да си вървите.
Да, разбира се.
Силви? Говорих с Оги евентуално да се разменим.
Много искам да замина.
Млада си, имаш време. Някой ден всички ще се дигитализират.
Дай ни кислорода.
Ани?
- Извинявай за бъркотията. - Няма нищо.
Храната беше много вкусна.
Не е моя заслуга. Аз само сервирам. На свободна практика.
- Чипирана ли си? - Не, не ми е по джоба.
Имам познат, който взема евтино.
Ако нямаш нищо против рекламите.
Ето.
Честита Нова година.
- Кажи му да се забавлява там. - Непременно. Стига да помни как.
Беше добър приятел. Кажи му, че съжалявам...
Ще му предам. Чао, Ник.
- Силви, ако има шанс... - Чао.
Качете се горе, ако искате. Ще довърша тук и ще си тръгна.
Нова година е. Не каза ли, че ще ходиш някъде?
Не.
Последната гореща вълна уби близките и приятелите ми.
Бях масажистка в Бърбанк.
Когато още съществуваше.
Много съжалявам.
Странно е.
- Вашият живот ми се струва чудесен. - Да...
- Ще ти дам бакшиш. - Нали казахте да не очаквам...
Задължена съм ти.
Благодаря.
Сигурно трябва да се приготвяш.
Или пък не.
Трябва ли?
Може ли да взема гласа ти?
Не.
Всяка вечер й пея, Оги.
Знам.
Знам, че е абсурдно.
Знам, че тя не ме чува.
Не е абсурдно.
Заминаваш утре, но истината е, че си тръгна преди много време.
И не те виня.
Бях жестока.
Разбирам.
Искаш дива природа.
Да виждаш звезди.
Силви, аз...
- Не искам да заминавам. - Стига.
Не оставай от чувство за вина или защото се страхуваш.
Не е затова.
Просто не искам...
Не искам...
да зачерквам брака ни.
И цялата тази злощастна планета.
Обичам те.
И аз те обичам, Оги.
Какво става?
Полунощ е.
Ела да видим.
Сега ще ти покажа.
Честита Нова година, Оги.
Честита.
Щастлива и здрава 2069 г. на всички наши приятели в Сан Франциско.
В този момент прокурори от Международния наказателен съд в Хага
подготвят още обвинения срещу отделни лица и корпорации
за извършване на екоцид и други престъпления срещу природата.
Трибуналът за климатични престъпления докладва, че предложеното обезщетение,
като част от репарациите на първите пострадали от Южното полукълбо,
е било отхвърлено от юристите на...
Цената на въглеродните емисии тази сутрин отново се покачи на световните пазари
поради усиленото търсене от страна на компании и частни лица.
ЗДРАВЕЙ, АНА
УСЛУГА ПРИКЛЮЧЕНА
ДОПЪЛНИТЕЛНО ЗАПЛАЩАНЕ ОТКАЗ
- Огъст? - Огъстийн.
Тук пише "мъж".
Половата ми идентичност не ви влиза в работата.
ДНК проба?
Ето.
ФАМИЛИЯ - БОЛО СЕМЕЙНО ПОЛОЖЕНИЕ - В БРАК
ПСИХООЦЕНКА - ДОБРА
ДНК СЪВПАДЕНИЕ
Добре. Да тръгваме.
Превод на субтитрите Боряна Богданова