Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Н Е Г Л Е Д А Й В О Ч И Т Е
Готови.
Като дам знак за смях, всички започваме да се смеем.
Като дам сигнал за ръкопляскания, ръкопляскаме едновременно. Ясно?
Телефоните ви да са изключени!
Сядайте. Всички по местата.
Всички да седнат.
После ще направим почивка за тоалетна,
но сега всички да седнат.
Тишина. Започваме. Благодаря.
Да? Казвай, Хуанхо. Чувам те.
Приключваме с грима. Готови сме със звука.
Добре. Когато кажеш.
Добре.
Готови сме. В ефир сме след 20 секунди.
Ако баща ми ме види, ще умре от срам.
Защо?
Смята тези предавания за пълна глупост.
Харесваше Иняки Габилондо.
Определено.
Добре.
Иняки няма да може да дойде.
Ще трябва да се задоволите с мен. Нали?
Пет, четири...
Аз съм Серхио О'Кейн.
Добър вечер. Днес сме поканили един много специален гост.
Добре дошъл, Дамиан. За нас е огромно удоволствие.
Много благодаря. Удоволствието е мое.
Готов ли сте да споделите цялата истина?
Не сте си представяли
какво ви чака, като сте отишли на работа.
Не, нямах представа.
Колко години работихте във фирмата?
20 години.
Почти половин живот.
Постъпих много млад като чирак.
За ужас на баща ми, вместо да следвам,
реших да овладея занаят.
Бях много сръчен, затова.
Мърдай! Благодаря.
Може ли да дойдеш за малко в офиса?
- Само да довърша това. - Не, ела веднага.
Какво стана, Дамиан?
Дамиан?
Мамка му!
Майчице...
Ела!
Къде отиваш?
Ела тук. Дамиан.
Не ме ядосвай, Дамиан.
Дамиан.
Ела тук, ти казах!
Дамиан!
- Спри, ти казвам! - Аз ще го закарам.
- Да бе, да. Знам те какъв си. - Да.
Чакай. Ще облепя вратите, за да не се отворят.
Защо не го разглобиха?
Защото е стар. И иначе ще го носиш на части.
- Тежи като мъртвец. - Защото е от масив -
истински, от едно време.
Хайде.
Спрете. Ще затворя портала и ще дойда с вас.
Хайде.
Аз ще го хвана от тази страна.
- Внимавайте. - Не се притеснявайте.
- Ти го хвани от този край. - Оттам.
Хайде. На "три". Едно, две, три.
Чакай малко.
Още малко...
Сега на "две".
- Здраво! - Добре.
- Там е добре. - Влизайте оттук.
- Има по-голяма врата. - Не.
Да влизаме.
Полека покрай ъглите. Трябва да се качим на горния етаж.
Ще избързаме напред и ще махнем вратите.
Може да го сложите срещу другия гардероб.
- Срещу този ли? - Да, благодаря.
- Хайде. - Спускай.
Готово.
Много благодаря. Ще ви предложа нещо.
- Благодаря. - Елате на долния етаж.
- Много благодаря. - Няма защо.
Довиждане.
Здравей. Ехо!
Здравей.
- Докараха го. - Виж ти.
Нямаше ли къде другаде? Така закрива другия гардероб.
Не.
Бяхме го обсъдили.
Да, но отзад ще остане празно място, на което нищо не може да се сложи.
В тази къща има достатъчно място.
Не ти харесва.
Не знам. Не е много практично.
- Има ли някой вкъщи? - Здравей, тук сме.
Леле!
- Като на кино. - Да. Във филм на ужасите.
Татко...
Пошегувах се.
Шегичка ли е, или не, Мария?
Остави телефона, Мария.
Да, шега е. Гардеробът е чудесен.
Казваха, че може да не е точно гардеробът на дядо ти, а подобен.
Само че не е така.
Виж.
Виждате ли тези черти?
Това са резки, отбелязващи ръста ми от 5 до 10 години.
А другите са на...
На брат ми Хорхе, да.
Ще видя какво може да направя за вечеря.
Да спрем тук, Дамиан. Въпросът е логичен.
Какво почувствахте в онзи момент под леглото? Какво изпитахте?
Мисля, че любопитство.
Стана ми интересно това, което чух за това семейство.
За семейството или за жената?
Повече за жената.
Защо?
Някои хора привличат вниманието ни повече от другите.
Знам ли.
Понякога имаш чувството, че познаваш даден човек отпреди.
Да.
- Днес ходих при психиатърката. - Така ли?
Смени ми терапията.
Чудесно, нали?
Не те интересува.
Напротив.
Новата терапия...
Няма значение. Лека нощ.
Лека нощ.
- Ще събудиш ли Мария? - Да.
Мария. Време е.
Хайде, Мария.
Чао.
- Хайде, Мария. - Идвам.
Отишли сте там и сте измили чиниите?
Да, имаше съдомиялна, но предпочитам да ги мия на ръка.
- Ясно. - Така умът ми се избистря.
Вие сте загадъчен.
Не знам. Миенето на чинии ме успокоява, дава ми душевен покой.
- Ясно. - Да.
Здравей!
Феде!
Мария!
За какво си мислите, Дамиан?
Въпреки че ръката й беше само на една педя от мен...
Всъщност
се намирахме в паралелни измерения.
Много близо и в същото време далече.
Мислех си, че това е форма на невидимост.
Невидимост...
Аз не съм вярващ,
но сякаш Бог е от другата страна на една тънка стена,
каквато ме отделяше от нея.
Как ви завладя точно това усещане?
Не знам. Изведнъж си помислих, че точно това се случва.
Всичко, което правех, имаше причина.
Нищо не беше случайно.
Мислех си, че не можем да го видим,
защото сме в същата реалност.
Но някой от другата страна на преградата, в друга реалност,
може спокойно да види накъде е тръгнало всичко.
Здравей.
Феде, прибирал ли си се сутринта?
Не, защо?
Мисля, че не измихме чиниите, а сега са измити.
- Сигурно Мария ги е измила. - Мария ли?
Възможно е да се е прибирала.
Но да мие чиниите? Абсурд!
- Да не си ги измила ти? - Щях да си спомням.
Но нали докторката каза,
че лекарството може да предизвика загуба на паметта...
Също така каза, че може да предизвика удар.
- В много редки случаи. - Но е възможно, нали?
Лусия.
- Ехо, има ли някой вкъщи? - Здравей.
Не ти ли се струва странна напоследък?
- В какъв смисъл? - Напрегната, нервна.
В пубертета е. Не знам каква очакваш да бъде.
Странна е.
Публиката има един въпрос. Никой ли не ви чакаше отвън?
Никой ли не се тревожеше за вас?
Не, родителите ми починаха, аз съм единствено дете.
Нямахте ли приятели?
Не, нямах.
Не сте имали приятели?!
Имах познати като всички.
Въпреки че никой не иска да си признае.
Значи сте били съвсем сам...
Не чувствахте ли клаустрофобия?
Тъкмо напротив, никога не се бях чувствал толкова...
Все едно бях в подводна цепнатина.
Или в космически кораб,
който пътува към Марс и няма контакт със Земята.
- Каква мъка! - Така си е.
Нощно време тази идея ми носеше покой.
Така ли? Идеята за пътешествие до Марс?
Щяхте да идете там, за да се запознаете с някого ли?
Не, вече имах познати на Земята.
Щях да ида на Марс, за да не се налага да ги търпя.
Ясно.
Значи сте решили, че може просто да останете в къщата.
Не съм го решавал. Това бяха най-щастливите дни в живота ми.
- Хайде, Мария. - Идвам.
Може да се каже, че сте посветили живота си
- на човешкото съзнание. - Така е, Иняки.
От малък обичах книгите по психология на баща ми.
Той беше селският лекар.
Много е интересно, че при някои хора
призванието се проявява от най-ранна възраст.
Сякаш винаги е присъствало в душата.
Не знам дали при вас е така.
Замалко да ви хване.
Тя си е помислила, че си въобразява.
Или че е видяла призрак.
Или че още сънува, знам ли.
Не прекалявахте ли?
Замалко да ви открият!
Не. Идеално познавах навиците им и разписанието им.
- Най-неприятни бяха уикендите. - Защо?
Защото почти непрекъснато имаше хора и не можех да изляза.
Здравей, мамо.
Искам да ти разкажа нещо.
Но е малко странно.
Не, не е нещо лошо.
Не е нещо лошо, а странно.
Как да ти обясня...
Откакто донесох гардероба на баба и дядо...
Усещам някакво присъствие.
Само че...
Някой мие чиниите и оправя леглата.
Слага нещата на мястото им.
Знаеш ли какво?
Няма значение. Много съм уморена, това е. Няма нищо.
Плюс това четох книгите на дядо.
Как ще ги изхвърля? Това са моите спомени!
Мисля, че тогава връзката ви с Лусия се е променила. Нали?
Когато и двамата сте започнали да усещате нещо по...
По-дълбоко?
Това са лични неща и няма да ги обсъждам.
Не открихте ли нещо за Лусия, Дамиан?
Дамиан. Цялата истина.
Да, открих нещо.
И както успяхме да разберем, това има връзка със...
С този гардероб.
Получихме достъп до един документ, намерен от Дамиан,
който показва, че в детството си
Лусия си е играла в гардероба със своя брат близнак Хорхе.
На какво са си играли? Така.
Събличали са се и се престрували, че още са в утробата на майка си.
Но Хорхе умира на 7 години
вследствие на алергична реакция.
След това започват да се случват странни неща.
Всичко, което слагат в гардероба, изчезва.
Яйца, зайци, пиле.
Хранителни продукти.
Дядо й казвал, че изчезват във вълшебния гардероб.
Казвал й, че всичко, което го няма, един ден ще се върне.
Така че Лусия продължила да си играе в гардероба
с надеждата там да срещне брат си.
Нищо чудно, че години по-късно
е искала да си върне стария гардероб на дядо си.
Не е ли случайно, че е намерила стария гардероб на дядо си?
Понякога съм си го мислил.
Да, разкажете ни, Дамиан. Какво сте си мислели?
Ами...
Че брат й Хорхе има пръст в това, че тя е намерила гардероба.
- Свързан е и с моето присъствие там. - Ясно.
Все едно живите се превръщаме в инструменти на покойниците.
Не всички живи, само онези с определена чувствителност.
- Като вас например? - Да.
Хрумна ми и нещо друго.
Феде и дъщеря му смятаха, че домакинската работа -
миенето на чинии, всичко го върши Лусия.
Но Лусия знаеше, че не го прави тя, и не им казваше.
Защо смятате, че не им е казвала?
Мисля, че не споделяше,
защото не искаше да ме дели с никого.
Не е искала да ви дели с никого.
Тя се е превърнала във ваш съучастник, така ли е?
Кой си ти?
Ти ли си?
Хорхе?
Защо си тук?
Когато започнах да усещам присъствието ти,
си помислих, че полудявам.
Реших, че една част от мен върши домакинската работа,
за да може другата част да вярва в призраци.
Но вече не мисля така.
Знам, че си тук.
Ти ли си? Кажи ми.
Моля те.
Много вълнуващо.
Но ми съобщиха, че е време за реклами.
Продължаваме след малко.
Добре, извън ефир сме.
Да. Слушам те.
Записът ще продължи след няколко минути.
Имаме пет минути.
Ако ще ходите до тоалетната, вървете сега. Ясно?
Опитай се да не удряш микрофона, като говориш.
Добре.
Може ли да ти кажа нещо?
Да.
Не искам повече да говоря за Лусия.
- Защо? - Разбрахме се,
че няма да задълбаваме в лични теми.
Ясно.
Знаеш ли? В моето предаване не гостите определят правилата.
Правилата отдавна съм ги наложил аз.
Хуанхо ми каза, че губим зрители.
Ако продължаваме така, предаването ще падне.
- Но ти ми обеща. - Да, но сега сме в настоящето.
Това е друго нещо.
Справяш се много добре, Дамиан.
Роден си за телевизията.
Продължавай така. Виж. Приготвили сме ти една изненада.
Слушай. Много ще ти хареса.
- Повярвай ми. - Аз не обичам изненадите.
Влизай бързо.
При едно бягство от час няма да те хванат.
А ако цъфнат нашите?
Нали каза, че се връщат в 19 ч.?
- Да. - Ами тогава...
Съжалявам, но имам спешна поръчка. Ако откажа, ще ми отрежат топките.
- Тези хора не се шегуват. - Вземи.
Задръж го.
Нека стои тук още една седмица.
- Абсурд. - За последно.
- Не, казах ти. - Какво ти пука?
Ще взема половината.
А ако нашите ме хванат, какво ще обяснявам?
Стига вече. Каза, че не ти обръщат внимание.
- Просто... - Какво има?
- Страх те е. - Не.
Да. Хвана те шубето.
Защо? Няма причина да се боиш.
- Какво става? - Раул.
От какво те е страх, Мария?
- Добре. - Хубаво.
Какво правиш? Не тук. Да идем в стаята ми.
В стаята ти?
Добре.
Какво ти става?
Какво правиш?
- Нали може да те запиша? - По-добре недей.
- Защо? - Днес недей, моля те.
Раул...
- Какво има? - Не знам...
Спокойно.
- Какво ще стане, ако... - Престани.
- Не ти ли харесва? - Спри, моля те.
Знам, че ти харесва, не ме лъжи.
Наистина те моля.
Престани...
- Какво има? - Престани!
Знам какво си мислите, Дамиан.
Но ако се бяхте намесили, щяха да ви разкрият.
След това умувах доста върху станалото.
И всеки път си представях как реагирам по различен начин.
"Различен"? В какъв смисъл?
Представях си как изхвърлям момчето с шутове.
Истината е, че не сте направили нищо.
Но аз...
- Аз съм добър човек. - Не се съмнявам.
Фактът, че съм добър човек, ме отдалечи от света.
Добротата отчуждава ли хората?
- Много ясно. - Мислите ли, че светът е лош?
Кажи ми, че ти харесва.
Кажи ми, че ме обичаш.
Това искаше да видиш, нали?
Така харесва ли ти?
Отговори ми, моля те.
- Ти виждала ли си го? - Какво?
- Телефона ми. - Не. Ще закъснеем, хайде, идвай.
- Хайде, Мария. - Една минутка само.
- Днес ще караш без телефон. - Бях го сложила тук.
- А къде е сега? - Чао.
Слизам.
- Хайде, Мария. - Телефонът ми.
Сигурно си го прибрала в раницата, без да се усетиш.
Но по-опасни са паяците,
които се крият на неочаквани места.
Тези паяци са майстори на имитацията и камуфлажа.
Умението да усещат жертвите, рефлексите им,
мощните им зъби и тяхната отрова
им дават огромно предимство пред жертвите им.
Когато жертвата е наблизо, паякът напада светкавично.
- Мария вкъщи ли е? - Влизай.
- Къде е Мария? - Влизай, настанявай се.
Къде е Мария?
Няма я.
Как си, Раул?
Наред ли са нещата?
Много странна ситуация. Аз изчезвам.
Вратата е заключена,
така че ще трябва да вземеш ключа ми.
Ти си ненормален.
Сядай.
Седни, ако обичаш.
Имаш ли хашиш? Или пластилин? Или както му викате сега.
Не, не нося такива неща.
Знам с какво се занимаваш, така че не ме лъжи.
Хайде, свий си един джойнт.
Дай ми това.
Мамка му. Гадост.
Дано не го продаваш скъпо, защото е пълен боклук.
Виж.
Това е телефонът на Мария, предполагам, че ти е познат.
Държиш се с нея като с боклук.
А Мария не е боклук.
Но ти може би се държиш така с всички момичета.
- Не знам. - Какво искаш?
Повече няма да я караш да ти пази стоката.
Повече няма да я заплашваш да ни покажеш клипа.
Аз съм й баща и вече го гледах. И не ми пука.
Искам да я оставиш на мира.
Дори няма да я поглеждаш.
А ако откажа?
Пич.
Мога да се обадя на полицията и да кажа с какво се занимаваш.
Или да звънна на вашите.
Може да им стане интересно.
- Мръсен кучи... - Ще те пречукам, копеле!
Ти ме принуди.
- Какво правиш? - Звъня на вашите.
После ще им пратя съобщенията ти до Мария.
Не се обаждай на баща ми. Ще забравя за Мария.
Само не се обаждай на баща ми.
Махай се.
- Вратата. - Отворена е. Пич.
Изчакайте няколко минутки, и продължаваме. Благодаря.
Седнете. Седнете, ако обичате.
Сядайте. Всички по местата.
Дамиан, отмести се за малко.
- Добре. - Благодаря.
Слушам те, Хуанхо.
Три минути.
Ще предупредя пианиста и ще ми кажеш дали се чува.
Луис, изсвири нещо.
Откъде можех да знам, че е заплашил гаджето на дъщерята?
Остави на мен.
Чудесно. Ще се подготвя.
15 въпроса за три минути. Ще видиш.
След паузата с три минути ли разполагам?
Записът ще продължи след няколко секунди.
Моля, останете на местата си.
Извинявай.
Скрий се в стаята за гостите.
Тъмно е .
Не могат да те видят .
Остани до мен .
Не си тръгвай .
Благодаря.
Понякога, на пешеходна пътека, когато до мен има човек,
си мисля, че някой ще го блъсне под гумите на автобуса.
И виждам как автобусът го прегазва.
Или си фантазирам, че умира някой близък.
И не чувствам нито мъка, нито гняв. Не чувствам нищо.
Но ако й го кажа, ще отговори, че е логично.
Не харесвам живота си, искам да го променя.
Но понеже не смея, чакам животът да го направи вместо мен.
Аз съм добре. Така смятам.
Ти как мислиш?
Може би никой не ме слуша и си говоря сама.
Не знам дали си брат ми. Мисля, че не.
Мисля, че си нещо друго.
Примерно...
Моят въображаем любовник.
Моят любовник призрак.
Понякога си фантазирам какво щеше да е, ако те имаше.
И можех да те докосна.
Значи сте чули изповедта на Лусия, за да...
Не беше заради това.
Истината, Дамиан.
- Казвам ви истината. - Хайде, Дамиан.
Кажете ни истината.
Мислете каквото си искате, но аз ви казвам истината.
Освен това няма значение. Интервюто е въображаемо.
Вие сте въображаем. Единственият истински човек съм аз.
Вие - призракът, сте истински?
Точно така.
- Няма призраци, Дамиан. - Не, вие не съществувате.
- А защо говорите с мен? - Говоря с вас по навик.
Или защото е по-добре, отколкото да си говоря сам.
Ясно. Давате ли си сметка какво правите, Дамиан?
Съзнавате ли го?
Край. Всички вън! Махайте се.
Ядосахте се, защото не искате да ви питам за манията ви по Лусия.
Махайте се оттук!
Добре ли сте?
Не, не съм добре.
Имам нужда да говоря.
Добре. Затова съм тук - за да говорим.
Искам да говоря с някой истински журналист.
С някой сериозен журналист.
С кого например?
С Иняки Габилондо.
Единствения журналист, когото баща ми уважаваше.
- Здравей, Дамиан. - Здравей, Иняки.
- Мога да ви наричам така, нали? - Наричайте ме както желаете.
Благодаря.
Баща ми казваше, че вашето име е гаранция.
Че подхождате към работата си с голяма сериозност.
Затова ме повикахте.
Да. Също искам да ви попитам какво мислите за всичко това.
- За връзката ви с Лусия? - Да.
Бих казал, че сте започнали да се интересувате от Лусия.
И сте се намесили, за да помогнете на дъщеря й.
Така ли е?
Да.
А какво би изпитал баща ви, ако научи как сте й помогнали?
Как би се почувствал баща ми...
Горд.
Или не...
Не знам.
- Това няма да... - Тази история,
че съм се опитал да го удуша и че съм го заплашил...
- Не. Проблемът е в телефона. - Нищо не разбирам.
Това твърди Раул. Че татко е луд.
Не познавам никакъв Раул. Ти знаеш ли кой е? И аз не знам.
Хайде да се успокоим и ще ни обясниш.
Защо трябваше да се месиш?
Искам да знам защо твърди, че баща ти е луд.
- Нищо не съм направил. - А тогава защо Раул не ми говори?
- Изобщо не знам кой е Раул. - Той най-хубавото нещо в живота ми.
- Чудесно. - Мразя те.
- Отвори. - Остави ме на мира.
- Баща ти не знае нищо. - Лъже. Ти също.
Не те лъжа.
Значи всичко си измислям и съм луда.
Искам само да разбера какво става.
Вие сте луди. Оставете ме на мира.
Не знам, мамо.
Не мога.
Да, бях забравила за почивните дни.
Феде е на работа.
Добре, ще дойда с Мария.
Може би. Няма да е лошо да изляза от вкъщи за малко.
Не знам кое е истина и кое е фантазия.
Може да съм сгафил.
Животът не е като по филмите.
Проблемите не се решават толкова лесно.
- Всичко е по-сложно. - Но вие сте помогнали на Мария.
Сигурен ли сте?
Ако иска пак да се събере с Раул, ще го направи.
- Видяхте как се чувства. - А Лусия?
Не се ли тревожите за нея?
Не сте ли мислили, че отчасти сте виновен за състоянието й?
Да, мислил съм го.
В крайна сметка сте засилили фантазиите й.
Накарали сте я да си мисли, че живее с призрак.
Може да се каже, че се възползвате от болестта й.
Какво очаквате да направя?
- Да й кажа истината? - Може да си тръгнете.
Най-доброто, което може да направите, е да си тръгнете.
Не искам да говоря повече.
Не искам да продължа.
Добре дошли в гласовата си поща. Нямате нови съобщения.
Карай внимателно.
Обадете ми се.
Ще те насочвам.
- Чакай малко. По-бавно. - Сега ли го казваш?
Чакай да се ориентирам.
- Тук ли спиш с жена ти? - Да, защо?
За да разбереш, трябва да си по-чувствителен.
Чувствителен съм.
- От коя страна на леглото спи тя? - От тази.
Ти ще легнеш тук.
Така все едно чукам и теб, и жена ти.
Страшно ме възбуждаш.
- Иняки... - Дамиан.
- Не го ли очаквахте? - Слушайте.
- Нищо не чувам. - Феде е с някаква жена.
Мисля, че негова служителка. Чукат се като зайци.
Ако искате да говорите на тази тема, объркали сте се.
По-добре да говорите с вашия приятел Серхио О'Кейн.
- Но... - Не.
Не.
- Какво беше това? - Кое?
- Не го ли чу? - Не.
Гардеробът.
Може да е призрак.
Или частен детектив, нает от жена ти.
Не съм ти казал.
Лусия вярва в призраците.
Какво? Какви призраци?
Убедена е,
че с онзи ужасен гардероб, който е бил на баба й и дядо й,
е дошъл призракът на покойния й брат близнак.
Пази се!
Помощ! Спасявай ме!
Представяш ли си да ни види жена ти?
Ще получи удар.
- Откога не сте правили секс? - Не знам, не си спомням.
- Как се запознахте? - Интересува ли те?
В една болница.
И двамата имахме алергия от ужилване от оса.
И ни бяха вкарали в болница.
В Спешното. Тъкмо щяха да ме изпишат,
когато сестрата ме помоли да ида при едно момиче,
за да му вдъхна увереност, защото е много наплашено.
- От ужилване? - Да, носоглътката се затваря
и не можеш да дишаш.
Значи, ако жена ти я ужили оса, ще умре.
Ако не я хванат навреме, да.
- Брат й е починал така. - Сериозно?
Имате една и съща алергия.
Да?
Не, вкъщи, в леглото.
Не, уморен съм.
Не, утре ще ставам рано, ще правим инвентаризация.
А вие?
Виж ти.
Хубаво. Приятна вечер. Чао.
Представял ли си си какво ще стане, ако жена ти умре?
Да, фантазирал съм си.
Ти не си ли си фантазирала, че някой умира?
- Много ясно. Като всички. - Именно.
Аз мога да уредя осите, ако искаш.
Ти не си добре, Паули.
- Бъзикам се. - Добре.
Дамиан. Какво почувствахте в този момент?
- Че съм на мястото си. - Ясно.
- В един вграден гардероб. - Точно така.
Вграденият гардероб и студиото. Това са моите места.
Мога да бъда и на двете места едновременно.
Както една идея може да бъде в две различни глави.
Но Паула и Феде продължават да се чукат, или не?
Този въпрос не ви е присъщ.
Или това не сте вие?
- Иняки ли сте? Или О'Кейн? - Какво значение има?
Мога да бъда когото пожелаете.
Всичко е в ума ви, Дамиан.
И вие го знаете.
Знам. Но това не означава, че не е истинско.
Човешкият ум е много лъжлив, Иняки.
Да продължим.
Хайде.
Феде. Съседът ти.
За какво си мислиш, Дамиан?
За какво си мислиш?
Предпочитам да не казвам.
Не мислиш ли да ми кажеш истината?
Може би.
Това фантазия ли е, или нещо повече?
Не знам.
Знаеш, но не смееш да си признаеш.
Дамиан. Още ли смяташ, че си добър човек?
Това случва ли се?
Започва да се случва.
Хайде.
Тръгвам си.
Толкова скоро?
Утре ще се видим на работа както обикновено.
Недей така.
Знаеш ли какво?
Понякога...
Понякога оставах в работата, въпреки че нямаше какво да правя.
Само за да съм близо до теб.
Въпреки че не ме поглеждаше и не ми говореше.
- Достатъчно ми беше да съм до теб. - Накрая ще се окаже,
че си много романтичен.
Тръгвам. Не искам Лусия да ме завари.
До утре.
Ехо?
Тате.
Татко, моля те...
Татко.
Мамо...
Помогни ми.
Мамо...
Обади се на някого.
Моля те.
Мамо, обади се!
- И там ли няма нищо? - Не.
Кухненският прозорец е бил отворен
и е имало остатъци от храна.
Но тук няма нищо. Проверих, няма гнездо на оси.
- Къде са жената и дъщеря й? - При бабата.
Ако няма причина да запечатваме къщата,
ще им кажа, че утре може да се приберат.
Да тръгваме.
Почувствах се като Господ.
Или като паяк, ако щете.
Паяк, на който никой не обръща внимание.
Но който от своя ъгъл
контролира цялата вселена.
И почувствах още нещо.
Че съм на път отново да се родя.
- Приключихме. - С какво?
С интервюто.
Край, Иняки.
Довиждане.
Гардеробът.
Нали каза, че си чувствала, че тук има нещо...
В началото гардеробът ми навя страшно много спомени.
Но всичко приключи.
Дъще, не искаш ли да остана?
- Благодаря ти, че ще гледаш Мария. - Миличка.
Не губи надежда. Чу какво ти казаха.
Да.
Миличка.
Обади ми се.
Превод КАТИ БОБЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО