Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KLÍČOVOU DÍRKOU
Všichni se dívejte na moji ceduli.
Když uvidíte povel k smíchu, všichni se zasmějte.
To samé platí pro povel k potlesku. Společně zatleskejte.
Rozumí všichni? Mobily přepnout do tichého režimu, prosím.
Na svá místa. Posaďte se.
Najděte si svá místa.
Později bude pauza na toalety. Teď ale všichni na svá místa.
Ticho!
Budeme začínat.
Haló? Co se děje, Juanjo?
Ještě poslední úpravy make-upu.
Zvuk je připravený.
Dobře, až řekneš.
Připravení. Za 20 začínáme.
Kdyby mě táta viděl, umřel by hanbou.
A proč?
Tohle měl za televizní brak.
Rád se díval na Iñakiho Gabilonda.
To ano.
Jo, chápu.
Iñaki bohužel nemohl přijít. Budete se muset spokojit se mnou.
Ano?
Pět... čtyři...
Přivítejte moderátora, Sergia O'Kana!
Dobrý večer.
Dnes tady máme velmi speciálního hosta.
Vítejte, Damiáne. Jsem rád, že jste přišel.
Moc děkuju. Přišel jsem rád.
Jste připravený říct pravdu a nic než pravdu?
Když jste ten den přišel do práce, neměl jste tušení, co vás čeká, že?
Ne, to ani náhodou.
Jak dlouho jste tam pracoval?
Dvacet let.
Skoro půlku života.
Začal jsem tam mladý, jako učeň.
Můj otec byl zklamaný, že jsem šel místo vysoké
na školu s technickým zaměřením.
Vždycky jsem měl šikovné ruce, tak jsem je používal.
Díky, kámo. Jeď.
Co je vědomí?
Je poháněno naší myslí. Jedná se o ten největší vynález evoluce.
Damiáne? Můžeš ke mně do kanceláře?
- Nejdřív to dodělám. - Ne.
Hned, prosím.
Damiáne, co se stalo?
Damiáne?
Co to sakra bylo?
Damiáne!
Vrať se!
Kam to jdeš?
Vrať se zpátky!
Damiáne!
No tak!
Damiáne, vrať se! Co je sakra?!
- Máš to? - Jo, mám.
Určitě? Jak tě znám...
Fakt to mám.
Počkej. Vezmi tohle.
Zalepíme ty dveře, aby se nám po cestě neotevřely.
Nemůžem to na převoz rozmontovat?
Je to moc starý. Už bysme to nedali dohromady.
Je to těžký jako kráva.
Je to tvrdý dřevo. Opravdový dřevo ze starejch časů.
Tak jdem.
Počkejte tady. Zavřu bránu a přijdu.
Fajn, tak pojďme na to.
Vezmu to tady.
- Opatrně s tím. - Jasně, nebojte.
Tak fajn.
Na tři zaberem a zvednem to.
Raz, dva, tři.
Počkej, polož to na bok.
- Takhle. - Mám to.
Překlopme to. Drž to.
Držím.
Ještě trochu.
Rozlomí se to vejpůl.
- Nepouštěj to. Máš to? - Mám.
Dobrý, můžem.
Pojďte tudy.
- Nejsou tu širší dveře? - Ne.
Tak jdem dovnitř.
Pozor na rohy. Pojďte za mnou. Je to nahoru po schodech.
Pojď, nezastavuj se.
Vysadíme dveře.
Můžete to postavit před tu druhou skříň.
- Před tuhle? - Ano, díky.
Dobře. Dolů, dolů.
A je to.
Moc děkuju. Nedáte si něco?
- Jo, jistě. - Pojďte za mnou dolů.
- To byla tíha. - Jo, ale zvládli jsme to.
- Děkuju. - Není zač.
Nashle.
Haló?
Ahoj.
- Už ji přivezli. - Super.
Chceš ji tady? Nechceš ji dát někam, kde nebude blokovat tu druhou skříň?
Ne.
Už jsme to probírali.
Jenže takhle blokuje celou skříň
a teď ji nemůžeme používat.
V domě máme spoustu místa.
Tobě se nelíbí?
Líbí. Jen mi to přijde nepraktické.
Ahoj. Je někdo doma?
Ahoj. Jsme tady nahoře.
Ježíši!
- Úplně jako z filmu. - Jo.
Jako z hororu.
Tati...
To byl jen vtip.
Že to byl vtip, Marío.
Marío, polož ten telefon.
Jo, byl to vtip. Ta skříň je hezká.
Jen jsem si říkal, že možná nepatřila tvému dědovi.
Možná jen tak vypadá.
Ne.
Marío, podívej.
Vidíš tyhle značky?
Ukazují, jak jsem byla vysoká od pěti do deseti let.
A co jsou ty ostatní?
Jsou to...
Ty jsou mého bratra Jorgeho.
Začnu vařit večeři.
Tady zastavme, Damiáne.
Mám na vás otázku.
Co jste cítil v tu chvíli, když jste se schovával pod tou postelí?
Asi zvědavost.
To, co jsem slyšel, ve mně vzbudilo zájem dozvědět se o té rodině víc.
O obou, nebo o ní?
Jo, víc o ní.
Ale proč?
Proč někoho zajímá jeden člověk víc než druhý?
To nevím.
Přišlo mi, jako bych...
ji už znal.
Jo.
Dnes jsem byla u psychiatričky.
Ano?
A?
Změnila mi léky.
To je dobře, ne?
Tebe vůbec nezajímá, co říkám.
Ale ano, jistě.
Změnila ti léky. A co říkala?
To není důležité. Dobrou noc.
- Můžeš jít vzbudit Maríi? - Jo.
Marío, je čas vstávat.
Pospěš si, Marío.
Tak zatím.
- Honem, Marío. - Běžím.
Vážně? Umyl jste nádobí?
Jo.
Byla tam myčka, ale já umývám nádobí rád.
Pomáhá mi to pročistit si hlavu.
Jste tak trochu mystický, ne?
To já nevím, ale mytí nádobí mě uklidnilo.
- Dodalo mi to klid. - Klid na duši.
Jo.
Ahoj.
Fede?
Marío?
Na co myslíte, Damiáne?
Na to, jak její ruka...
byla jen pár centimetrů ode mě,
ale ve skutečnosti
jsme byli v rozdílných dimenzích.
Blízko a přitom tak daleko.
Měl jsem pocit, skoro jako bych byl neviditelný.
Neviditelný.
Jakoby Bůh,
nebo tomu říkejte, jak chcete, nejsem věřící,
byl na druhé straně té přepážky, která mě oddělovala od ní.
Jak vás napadlo právě tohle?
Nevím. Prostě jsem měl najednou pocit,
že to, co se děje...
že všechno, co dělám, je z nějakého důvodu.
Nebyla to náhoda.
A taky jsem měl pocit,
že jsme to nemohli vidět, protože jsme byli v té stejné realitě,
ale někdo jiný v jiné realitě, na druhé straně té přepážky,
mohl jasně vidět, kam to všechno vede.
Haló?
Ahoj.
Fede?
Ty ses dnes ráno stavoval doma?
Ne, proč?
Myslela jsem, že jsme nechali špinavé nádobí, ale bylo umyté.
Musela to být María.
María?
Možná se stavila doma,
ale že by myla nádobí?
To těžko.
Nebylas to ty?
- To bych si pamatovala. - Jasně.
Ale doktorka říkala, že jedním z vedlejších účinků může být ztráta paměti.
Patří mezi ně i mrtvice a infarkt,
ale jsou hodně nepravděpodobné.
Ale i tak možné?
Ne?
Lucío?
Haló, je někdo doma?
Ahoj!
Nepřijde ti poslední dobou trochu divná?
Jak přesně?
Divná, napjatá, nervózní. Divná.
Dospívá. Co bys čekala?
Divná...
Máme tady dotaz z publika.
Nikdo si nevšiml, že tam nejste?
Nedělal si o vás někdo starosti?
Ne, moji rodiče zemřeli před lety
a jsem jedináček.
Možná kamarád nebo...
Neměl jsem kamarády.
Neměl jste kamarády?
Jen známé.
Což je všechno, co kamarádi jsou.
I když to nikdo nepřizná.
Byl jste na celém světě úplně sám.
Nikoho jste neměl.
- Necítil jste klaustrofobii? - Právě naopak.
Ještě nikdy jsem se necítil tak...
Bylo to jako být v příkopu hluboko v moři.
Nebo ve vesmírné raketě mířící na Mars.
Úplně odříznutý od světa.
- To muselo být těžké. - Vůbec ne.
Ta představa mě v noci uklidňovala.
- Opravdu? - Ano.
Představa cesty na Mars?
A co pak na Marsu? Poznat nové lidi?
Ne, na Zemi jsem znal lidí dost.
Letěl jsem na Mars, abych se s nimi nemusel potýkat.
Jistě.
Takže jste si prostě myslel, že v tom domě budete bydlet
a hotovo?
Nemyslel jsem si nic.
Vím jen to, že to byly nejšťastnější dny mého života.
- Pojďme, Marío. - Jo.
Takže jste celý život zasvětil studiu mysli?
Správně, Iñaki.
Když jsem byl malý, četl jsem otcovy knihy o psychologii.
Měl ve městě ordinaci.
Je fascinující, jak někteří lidé
už od mládí cítí, jak je přitahuje jejich profese.
Jako kdyby šlo o nějaké vnitřní volání.
Byl to i váš případ?
To bylo těsné, Damiáne.
Nejspíš si myslela, že si to jen představovala.
Že to byla iluze
nebo že to byl jen sen, nevím.
Neuvolnil jste se až příliš? Málem vás chytili.
Ne.
Znal jsem jejich zvyky a rozvrh dokonale.
- Jen víkendy byly komplikované. - Proč?
Protože měli návštěvu a já nemohl ven.
Ahoj, mami.
Musím ti něco říct,
ale je to trochu zvláštní.
Ne, nic hrozného.
Nic se neděje. Je to jen zvláštní.
Jak to říct...
Od chvíle, co přivezli dědovu skříň...
cítím...
něčí přítomnost.
No a...
Já nevím...
Nádobí se umyje. Postele se ustelou.
Dům se uklidí.
Prostě víš...
Nic to nebude. Asi jen únava.
Nic víc to není.
Navíc teď čtu dědovy staré knížky...
No a víš...
Mám je vyhodit? Mají pro mě citovou hodnotu.
A tehdy se váš vztah s Lucíí změnil?
Že?
Váš vzájemný vztah se víc...
prohloubil.
To je osobní a nerad bych o tom mluvil.
Něco jste o ní tehdy zjistil, je to tak?
Fajn.
Damiáne,
celou pravdu.
Ano, něco jsem o ní zjistil.
A to něco, pokud víme, se týká této skříně.
Dostal se k nám tento list papíru, který našel Damián,
a na něm stojí, že si Lucía jako malá hrávala uvnitř této skříně
se svým bratrem dvojčetem, Jorgem.
A na co si hráli? No...
Vysvlékli se a předstírali,
že lezou zpátky do matčina lůna.
Ale jen do doby, než Jorge tragicky zemřel
na alergickou reakci v sedmi letech.
Pak se začalo dít něco zvláštního.
Věci, které se daly do skříně, zmizely.
Vajíčka, králíci, slepice...
Všechny věci, které se daly jíst.
Ale její děda tvrdil, že jednoduše mizí uvnitř kouzelné skříně.
Řekl jí, že věci, které uvnitř zmizí,
se jednou znovu vrátí.
Proto si Lucía dál hrála v té skříni
a doufala, že tam jednoho dne najde svého bratra.
Když pak zdědila dědův dům, chtěla mít tu skříň zpátky u sebe.
Není to náhoda, že jste narazil právě na dědovu skříň?
Říkal jsem si...
Ano, povězte mi, co jste si říkal.
Jen že...
v tom měl možná prsty její bratr,
že mě přivedl dovnitř.
Jo.
Jako kdybychom mi živí byli nástroje těch, co jsou mrtví.
Ne všichni živí lidé, jen ti s obzvlášť citlivým vnímáním.
- Jako jste vy, že? - Správně.
A ještě něco mi došlo.
Fede a jejich dcera si mysleli,
že to nádobí a uklízení domu dělá Lucía.
Ale ona věděla, že to nedělá, tak proč nic neřekla?
Proč myslíte, že nic neřekla?
Asi nic neřekla, protože...
se o mě nechtěla s nikým dělit.
Říkáte, že se o vás nechtěla s nikým dělit.
V podstatě se tak stala vaším komplicem.
Je to tak?
Kdopak jsi?
Jsi to ty?
Jorge?
Proč jsi tady?
Když jsem cítila tvoji přítomnost poprvé, myslela jsem, že začínám bláznit.
Myslela jsem si, že jedna moje část dělá ty domácí práce,
aby moje druhá část mohla věřit, že je to duch.
Ale teď už ne.
Já vím, že jsi tady.
Byls to ty? Řekni, jestli ano.
Prosím tě.
Je to velmi emocionální,
ale teď je čas n reklamu.
Za malou chvíli pokračujeme.
Dobře, máme pauzu.
Ano? Co se děje, Juanjo?
Ano, já vím, já vím.
Máme pět minut pauzu.
Pokud potřebujete na toaletu, je to teď, nebo nikdy.
Pozor na mikrofon. Nezapomeňte, že je tady.
Dobře.
Sergio, můžu vám něco říct?
Můžete.
Už nechci mluvit o Lucíi.
A proč?
Měli jsme spolu dohodu, že to nebude až příliš osobní.
A...
Jo, jo.
Ale jde o to, Damiáne, že vy pravidla mého pořadu neděláte.
Já je udělal už dávno před vámi.
Navíc jsem se doslechl, že máme nízkou sledovanost.
Hrozí, že náš pořad zruší.
Ale vy jste mi slíbil...
Přesně tak, slíbil. Minulý čas. To bylo předtím, Damiáne.
Poslyšte, vedete si sakra dobře.
Jste televizní zvíře.
Ano, jste. A máme pro vás překvapení.
Věřte mi, zamilujete si ho.
- Opravdu. - Nemám překvapení rád.
Honem, musíme si pospíšit.
V klidu, Marío, no tak jsme za školou.
Ale co když se naši vrátí?
Nepracujou až do sedmi do večera?
- Jo. - Tak vidíš.
Promiň, ale potřebujou to teď.
Jinak mi uříznou koule. Tihle chlápci si nehrajou.
Tady.
Vezmi si všechno.
- Ne, ještě jeden tejden. - Cože? Ani hovno.
- Udělej mi ještě poslední laskavost. - Ne, už jsem řekla.
O co ti jde? Beru si půlku.
Co řeknu, když mě s tím chytí?
Ser na rodiče, Marío. Říkalas, že to maj na háku.
- Já jen... - Jen co?
Co se děje?
- Ty se bojíš? - Ne.
Jo.
Seš posraná strachy.
Proč?
Nemusíš mít strach.
Co se děje?
Raúle...
Čeho se bojíš, Marío?
- Dobře, tak fajn. - Dobře.
- Co děláš? - Rozdělím to.
Tady ne. Pojďme ke mně.
K tobě do pokoje?
Tak jo.
Co se děje?
Co to děláš?
- Můžu si tě natočit? - Radši ne.
- Proč ne? - Dneska ne, prosím.
Já nevím, Raúle.
- Proč? Co se děje? - Já nevím.
Uvolni se.
Klídek.
- Tak co? - Raúle, dost.
- Tobě se to nelíbí? - Prosím, přestaň.
- Nelži. Vím, že se ti to líbí. - Raúle, přestaň.
Dost.
- Co se děje? - Ježíši, Raúle.
Vím, co si myslíte.
Kdybyste zasáhl, tak by vás odhalili.
Přehrával jsem si tu situaci znovu a znovu.
Pokaždé jsem viděl sám sebe, jak dělám něco jinak.
Jinak? Jak jinak?
Možná bych toho kluka nakopal do zadku.
Ale přitom...
jste neudělal nic.
Ale já...
jsem dobrý člověk.
To nepochybuju.
To mě odděluje od zbytku světa.
Dobro lidi odhání?
Ano.
Samozřejmě.
Je podle vás svět zlý?
Řekni mi, jestli se ti to líbí.
Co máš rád?
Tohle jsi chtěl vidět, ne?
Takhle se ti to líbí?
Řekni mi to, prosím.
Mami, nevidělas ho?
- Co? - Můj mobil.
Ne, pojďme. Přijdeme pozdě.
- Marío, prosím. - Ještě minutu, bože!
- Mobil nepotřebuješ. - Měla jsem ho tady.
Měj se.
Uvidíme se později.
Už jdu dolů.
- Jdeme, Marío. - Můj mobil!
Určitě sis ho už dala do batohu.
Ještě nebezpečnější jsou pavouci, kteří kladou vajíčka pod zemí.
Umí se tak mistrně zakamuflovat,
že přilákají kořist jako nikdo jiný.
Navíc mají rychlé reflexy, silné jedové zuby a jed.
Díky tomu jsou výrazně ve výhodě.
Jakmile je pavouk od své kořisti jen několik centimetrů, náhle zaútočí.
- Je tady María? - Pojď dál.
Jen pojď.
- Kde je María? - Pojď. Posaď se, prosím.
A María?
María tu není.
Jak se máš, Raúle?
V pohodě?
Tohle je divný. Odcházím.
Dveře jsou zamčené. Jestli chceš odejít, musíš mi je sebrat.
Jste blázen?
Posaď se.
Sedni si, prosím.
Máš v tom hašiš?
- Travku, čokoládu, nebo jak tomu říkáš? - Ne.
Nic u sebe nemám.
Já vím, co děláš, Raúle, takže mi nelži.
Máš to?
No tak, ubal jointa.
Ukaž mi to.
Ježíši.
To je hnus.
Doufám, že si za tyhle sračky neúčtuješ moc?
Hele...
Tohle je Maríin mobil. Už jsi ho viděl.
Chováš se k ní jako ke špině.
Ale María špína není.
Takhle se chováš ke všem holkám?
- No nevím. - Co chcete?
Přestaň jí říkat o prachy a schovávat si tu trávu.
Přestaň jí vyhrožovat tím, že to video ukážeš rodičům.
Jsem její otec. Viděl jsem ho.
A je mi to jedno.
Chci, abys nechal Maríu na pokoji.
Ani se na ni nepodíváš.
Nebo co?
Ty drsňáku?
Nebo zavolám policii a řeknu jim o tobě.
Nebo zavolám vašim.
Ty to bude zajímat.
- Hele, hajzle... - Já tě kurva zabiju! Zabiju tě!
Donutils mě k tomu.
- Co děláte? - Volám tvým rodičům.
A pošlu jim zprávy, které jsi poslal Maríi.
Tátovi nevolejte, dobře?
Na Maríi zapomenu. Je pro mě mrtvá. Ale tátovi nevolejte.
Vypadni.
- Dveře. - Dveře jsou otevřené.
Drsňáku.
Kvůli nepředvídaným okolnostem je vysílání přerušeno.
Za chvíli budeme pokračovat. Děkujeme.
Posaďte se. Všichni sednout, prosím.
Na svá místa.
Posaďte se, prosím.
- Stoupněte si na chvíli, prosím. - Jistě.
Díky.
Co se děje? Já vím, Juanjo?
Tři minuty.
Řeknu pianistovi a ty mi dej vědět, jestli ho slyšíš.
Luisi, něco zahraj, ať zkontrolujeme hlasitost.
Jak jsem říkal, jak jsem měl vědět, že tomu klukovi vyhrožoval?
Nechej mě, ať na něm zapracuju.
Super, dám se do toho.
Patnáct otázek za tři minuty. Uvidíš.
Kdy jdeme do éteru? Kolik mám času?
Prosím, zůstaňte na svých místech.
Pardon.
Schovej se v pokoji pro hosty.
Jsi sám ve tmě
a oni tě nevidí.
Zůstaň u mě.
Už nikam neodcházej.
Děkuju.
Občas, když jsem na přechodu a vedle mě někdo stojí,
představuju si, že toho člověka strčím do silnice a sleduju,,
jak ho přejede autobus.
Nebo si představuju, že někdo z mých blízkých umírá
a já necítím bolest ani nic jiného.
Ale když to řeknu, vím, co mi odpoví.
Mám depresi, bojím se změny a jsem pasivní,
proto čekám, až se něco stane, ale...
Cítím se...
dobře. Asi.
Co myslíš ty?
Možná nikdo neposlouchá a já mluvím sama se sebou.
Nemyslím si, že jsi můj bratr.
Myslím, že jsi něco jiného.
Něco...
jako imaginární milenec.
Nebo duch.
Představuju si, jaké by to bylo, kdybys byl skutečný.
Kdybych se tě mohla dotknout.
Takže jste poslouchal Lucíu, abyste...
Ne, kvůli tomu ne.
Buďte upřímný, Damiáne.
- Já jsem upřímný. - No tak, Damiáne.
Řekněte pravdu.
Věřte si, čemu chcete, ale já jsem upřímný.
A koho to zajímá? Tenhle rozhovor je imaginární.
Vy jste imaginární. Jediný skutečný jsem já.
Vy, ten duch, jste skutečný?
Přesně tak.
- Ale duchové neexistují. - To vy neexistujete.
Tak proč se mnou mluvíte?
Je to jen ze zvyku. Nebo je to lepší, než mluvit sám se sebou.
Jo.
Vidíte, co děláte?
Vnímáte to?
Tak už dost. Všichni ven!
No tak, všichni ven.
Zlobíte se na mě, protože se ptám na vaši posedlost Lucíí?
Řekl jsem, ať zmizíte sakra!
Jste v pořádku, Damiáne?
Ne. Nejsem v pořádku.
Potřebuju mluvit.
Dobře. Proto jsem tady.
Na mluvení.
Potřebuju mluvit se skutečným novinářem. S někým seriózním.
S někým seriózním?
Jako je Iñaki Gabilondo.
Jediný novinář, kterého můj otec respektoval.
Zdravím, Damiáne.
Zdravím, Iñaki. Můžu vám říkat Iñaki?
- Říkejte mi, jak chcete. - Děkuju.
Můj otec o vás mluvil jako o pilíři,
který přistupuje k tématům vážně, jako už nikdo.
Proto jste mě sem zavolal?
Ano. A taky se vás chci zeptat, co si o tomhle všem myslíte.
- Myslíte o vašem vztahu s Lucíí? - Ano.
Takže jste začal k Lucíi něco cítit
a zakročil jste, abyste ochránil její dceru, Maríi.
Je to tak správně?
Ano, je.
Jak by se cítil váš otec, kdyby věděl, že jste bránil Maríi?
Jak by se cítil můj otec? No...
Hrdě.
Nebo ne.
Nevím.
Jak jsi mohl, tati?
Co je to za nesmysl, že jsem ho škrtil, vyhrožoval mu
a k tomu ten telefon?! Nemám tušení, o co tu jde?!
- Jsem nevinný! - Raúl mi to řekl!
- Co řekl? - Že je můj táta blázen.
Ani nevím, kdo ten Raúl je. Ty jo?
Ne.
- Uklidni se a řekni nám, kdo je Raúl. - Proč se do toho vůbec pleteš?
- Protože tvrdíš, že je tvůj otec blázen. - Já nic neudělal.
- Tak proč mi to Raúl všechno říká? - Nevím, kdo je ten Raúl.
Je to nejlepší, co se mi v životě stalo.
- No tak to je pěkné. - Nenávidím tě! Dobře? Nenávidím!
- Marío, otevři. - Běž pryč!
- Tvůj otec nic neudělal. - On lže! A ty lžeš taky!
Marío, já nelžu, přísahám.
Takže jsem si to všechno vymyslela?
- Jenom to chci pochopit. - Ne, oba dva jste blázni!
Naprosto šílení! A teď mi dej pokoj!
Ne, mami, já nevím.
Nemůžu.
Zapomněla jsem, že je prodloužený víkend.
Ne, Fede pracuje.
Fajn, tak přivezu Maríu.
Já můžu. Udělá mi dobře na chvíli odejít z domu.
Už si nejsem jistá, co je skutečné a co ne.
Celé jsem to pokazil.
Život není jako ve filmech.
Věci ne vždycky vyjdou, všechno je složité.
Ale pomohl jste Maríi.
Myslíte?
Když se bude chtít vrátit k Raúlovi, tak to udělá.
Vidíte, jaká je.
A Lucía? O ni obavy nemáte?
Necítíte se částečně zodpovědný za její stav?
To mě napadlo.
Přeci jen podněcujete její fantazie.
Myslí si, že žije s duchem.
Dalo by se říct, že dokonce využíváte její nemoci.
Co můžu udělat?
- Říct jí pravdu? - Můžete odejít.
Možná jí nejvíc pomůžete tím, že odejdete.
Už nechci mluvit.
Už ne.
Vítejte ve vaší hlasové schránce. Nemáte žádné nové zprávy.
Jeď opatrně, jo?
A zavolej, že jste dorazily.
Řeknu ti.
- Počkej, zpomal. - A od kdy?
Na tohle nejsem zvyklá.
- Tady spíš se svou ženou? - Jo. Proč?
Jsi moc necitlivý na to, aby to pochopil.
Ale já jsem citlivý. Cítím tebe.
- Na které straně spí ona? - Na téhle.
Tam budeš ty.
Bude to jako spát s tebou a s tvojí manželkou zároveň.
Bože, ty mě tak nažhavuješ.
Iñaki.
Damiáne, co vás sem přivádí?
Poslouchejte.
- Nic neslyším. - To je Fede. S nějakou ženskou.
Jsou to kolegové a šukají jako králíci.
Obávám se, že jste ve špatném pořadu.
Asi bude lepší, když zůstanete u Sergia O'Kana.
- Ale... - Ne.
Ne.
Co to bylo?
- Co? - Neslyšelas to?
- Ne. - Ta skříň.
Možná je tam duch.
Nebo detektiv, kterého najala tvoje žena.
Neříkal jsem ti to?
Lucía věří na duchy.
Jak to myslíš, že věří na duchy?
Je přesvědčená,
že tahle příšerná skříň po jejích prarodičích
přivedla sem do domu
ducha jejího mrtvého dvojčete.
Pozor!
Běž, běž!
Pomoc! Pomoc! Zachraň mě!
Ano!
Jo!
Teď se tvoje žena vrátit.
Vyletěla by z kůže.
- Kdy jste to dělali naposled? - Ani nevím.
Nevzpomínám si.
Jak jste se poznali?
Chceš to vědět?
No, bylo to v nemocnici.
Oba máme alergii na vosí bodnutí
a oba jsme skončili na pohotovosti. Když mě pak propouštěli,
sestra mě poprosila, abych pomohl rozveselit jinou pacientku,
která na tom byla špatně.
Po vosím bodnutí?
Nateče ti celý krk a nemůžeš dýchat.
Takže když tvoji ženu bodne vosa, tak umře?
Pokud nedostane včas lék.
Tak zemřel i její bratr.
Vážně? Oba máte stejnou alergii?
Ano?
Ne, jsem doma v posteli.
Ne, jsem trochu unavený.
Ne, ráno vstávám kvůli inventuře.
Jo. A co vy dvě?
Dobře.
Fajn. Dobrou noc. Měj se.
Přemýšlel jsi někdy nad tím, že by tvoje žena zemřela?
Jo, ale byla to spíš fantazie.
Ty sis nikdy nepředstavovala něčí smrt?
Jasně, dělají to všichni.
Asi jo.
Můžu sehnat vosy.
Ty ses zbláznila, Paulito.
- To byl jen vtip. - Jo.
Damiáne, co jste v tu chvíli cítil?
- Že jsem tam, kde mám být. - Ano.
- Myslíte žít ve vestavěné skříni. - Přesně tak.
Ve skříni a tady, tady kde mám být.
V obou zároveň.
Jako když jedna myšlenka může být ve dvou myslích současně.
Paula a Fede ještě šukají?
Takovou otázku bych od vás nečekal.
Nebo vy nejste vy?
Jste Iñaki?
- Nebo O'Kane? - O co jde?
Jsem kdokoliv chcete.
Jsem kýmkoliv chcete.
Tohle je vaše mysl.
A vy to víte.
Já vím, ale to neznamená, že to není reálné.
Mysl je kurva, Iñaki.
Pokračujeme?
Pojďme.
JAK VYROBIT PAST NA VOSY
JAK UTLUMIT VČELY KOUŘEM
- Hej, Fede... - Co?
Sousedka.
Co máte na mysli, Damiáne?
Na co myslíte?
To radši nechci říct.
Vy mi nechcete říct pravdu?
Možná.
Představujete si právě teď něco?
Nevím.
Ale víte.
Jenom si to nechcete přiznat.
Damiáne,
ještě pořád si myslíte, že jste dobrý muž?
Vážně se tohle děje?
Právě se to začíná dít.
Fajn.
Odcházím.
Tak brzo?
Zítra mě uvidíš v práci, jako každý den.
Nebuď taková.
Chceš něco vědět?
Občas...
zůstávám v práci dýl, i když nemám co dělat,
jen abych ti byl nablízku.
I když mě nevidíš nebo spolu nemluvíme,
pořád to stojí za to být blízko tebe.
Nemyslela jsem si, že jsi romantik.
Měla bych jít, než přijde Lucía domů.
Uvidíme se zítra.
- Vezmeš domů tašky? - Jo.
Ahoj!
Tati?
Tati!
Mami, pomoc! Udělej něco!
Mami, pomoc!
Zavolej někoho! Udělej něco!
Zavolej sakra někam!
Mami!
Tady taky nic?
Jen otevřené okno a všude kolem jídlo.
Ale jinak nic.
Díval jsem se všude, ale hnízdo najít nemůžu.
- Kde jsou manželka s dcerou? - S babičkou.
Není třeba dům uzavírat. Můžou se vrátit zpátky.
- Řeknu jim to. - Ještě dokončím zprávu.
Cítil jsem se jako Bůh.
Nebo taky jako pavouk.
Pavouk, kterého si nikdo nevšímá,
ale je tam v koutě a řídí chod celého vesmíru.
Cítil jsem i něco jiného.
Že jsem na pokraji znovuzrození.
To je konec.
Konec čeho?
Interview.
Je konec, Iñaki.
Sbohem.
Ta skříň.
Co ta věc, o které jsi říkala, že tady je?
Ta skříň s sebou přinesla tolik vzpomínek.
Asi toho na mě bylo moc. Ale už ne.
Drahoušku, určitě nechceš, abych tu s tebou zůstala?
- Díky, že pohlídáš Maríu. - Zlatíčko.
Nevzdávej naději. Víš, co se říká.
Jo.
Ach, drahoušku.
Zavolej mi.
Zavolej mi!
České titulky Iveta Petrčková S PRO ALFA CZ, a.s. 2023