EN ORIGINAL ANIMESERIE FRA NETFLIX
Øh … hr. Kishibe…
Jeg vil bede om en stor tjeneste…
KOICHI HIROSE, GYMNASIEELEV
ROHAN KISHIBE, MANGAKA
Hvad er der, Koichi?
Jeg rejser faktisk udenlands til foråret i ferien.
Gør du? Hvorhen?
Til Italien.
Hvad?
Italien?
Kan du bruge din Heaven's Door til at skrive, "jeg kan tale italiensk" på mig?
Hvorfor skulle jeg gøre det for dig?
Jeg har aldrig været i udlandet alene før, så jeg er nervøs.
Jeg vil da i det mindste kunne tale sproget!
Gør det nu!
Nå.
Så du skal til Italien?
Så kan jeg fortælle dig om mine oplevelser der.
Da vi mødtes, holdt jeg op med at tegne serien grundet skaden,
som han var skyld i. Husker du det?
I den tid tog jeg til Venedig for at researche mit næste mangaplot
og blev der alene i omkring otte dage.
Det var der, jeg hørte den her historie.
Det er en sær historie.
EPISODE 16: BEKENDELSE
Den historie, jeg fortæller dig,
er en, jeg, Rohan Kishibe, hørte med mine egne ører.
Det var en grusom hændelse.
Ved du, hvad en "skriftestol" er?
Alle italienske kirker har sådan en.
Den har to træbåse, der ligner telefonbokse.
Præsten går ind i den med gardinerne,
og sognebarnet går ind i den anden.
Der er et lille vindue mellem de to rum,
og stemmerne kan høres gennem vinduet,
men præsten og sognebarnet kan ikke se hinanden.
Vinduet gør, at sognebarnet kan bekende sine "synder"
uden at kompromittere sit privatliv.
Man kan ikke holde på en hemmelighed alene i årevis.
Jo alvorligere hemmeligheden er, jo større er hjertekvalen.
En skriftestol er et sted, hvor man renser sjælen for synder,
opfundet af fortidens vise mennesker.
Man må egentlig ikke, men jeg tog billeder, da præsten ikke var der,
og så nærmere på udformningen og materialerne i udskæringerne.
Og bare for sjov
ville jeg selv prøve at bekende til en præst.
Så jeg satte mig ind.
Oplevelsen ville kunne give mit værk realisme.
Fader, jeg er kommet for at skrifte.
Jeg har begået en stor synd.
Hvad?
Jeg kan ikke holde det ud mere. Jeg må fortælle dig det, fader.
Jeg kan ikke sove, hvis jeg ikke bekender.
Det sværger jeg!
På det tidspunkt vidste jeg ikke, at rummet med gardiner var præstens.
En mand forvekslede mig med præsten.
Men…
Var det ikke heldigt?
Hvad er hans "store synd"?
Jeg kan lige så godt lytte til det hele.
Virkelige oplevelser giver mine værker realisme.
Pyt med, hvem der lytter til hans skrifte.
Det er trods alt tanken, at han bekendte til præsten,
der betyder noget for den mand.
Fader … er der noget i vejen?
Nej, ikke noget. Værsgo at fortsætte.
Okay.
Ja, men hvordan begynder jeg?
Altså … den aften.
Ja, det hele begyndte den aften.
Jeg var 24 år dengang
og arbejdede på et madmarked.
Det var manuelt arbejde.
Jeg stablede kornsække på en lastbil eller bar dem til pakhuset.
Det var hårdt arbejde.
Jeg havde så travlt, at jeg ikke havde tid til piger.
Jeg hadede det job.
Den aften … Det var omkring klokken 18.
Jeg havde overarbejde som sædvanlig.
Da var det, at den her mand dukkede op.
Han vaklede af sted
med tomme øjne og uvasket hår. Han stank.
Jeg kunne straks se det.
Han var en vagabond.
Vil du ikke nok give mig noget at spise?
Han lød ynkelig.
Han stirrede på min madpakke på bordet.
Pludselig blev jeg vred.
Jeg havde arbejdet som en hest,
mens han havde drevet den af bag stationen eller i en park.
Og så vovede han at bede om mad.
Sikke en egoistisk nar!
Jeg arbejder og får løn og betaler mad med de penge.
Hvorfor gør du ikke det samme?
Jeg giver dig mad, når du har båret de sække ind i pakhuset.
Jeg skal nok arbejde.
Men vær sød at give mig mad først.
Jeg har ikke spist i fem dage. Det er sandt.
Bare lidt mad. Jeg arbejder bagefter. Det lover jeg dig!
Nå, virkelig?
Du får først betaling, når arbejdet er gjort.
Vil du gøre det eller ej?
Åh…
Hov, hvorfor samler du kun en lille én op?
-Hvad? -De der er dine!
Vær færdig med dem om en time, forstået?
Jeg vil gerne hjem snart!
Skynd dig dog, for guds skyld!
Jo før du er færdig, des hurtigere får du mad!
Han er en doven rad, ham der.
Han skal have en lærestreg.
Hvad?
Du skal ikke lade, som om du faldt, fordi du vil dovne!
Du har ikke engang arbejdet i ti minutter!
Dovne?
Prøver du at fortælle mig,
at jeg ligner en, der dovner?
Hvad fanden?
Jeg er dybt fortvivlet, dybere end det mørke hav
på grund af dig!
Jeg glemmer aldrig nogensinde dit ansigt!
Du skal få betalt.
Jeg kommer tilbage
på det lykkeligste tidspunkt i dit liv! Det gør jeg!
Jeg kommer tilbage og tager dig.
Så vær beredt på det!
Se!
Der ligger en under sækken!
Han er død!
En læge! Tilkald en læge!
Eller tilkald politiet!
Jeg vidste det ikke!
Jeg vidste ikke, han virkelig ikke havde spist i fem dage!
Vent lige … Jeg mener, et øjeblik.
Siger du, at vagabonden talte for sidste gang, efter han var død?
Er du sikker på, du ikke drømte det?
Drømte?
Hvis det dog bare var en drøm.
Det værste var ikke engang begyndt endnu, fader.
Efter det blev jeg pludselig så heldig, at det var helt uhyggeligt.
Jeg arvede penge fra en fjern slægtning.
Jeg vandt jackpot i et fodboldlotteri.
Jeg solgte det stykke land, jeg købte for pengene, til stort overskud.
Så fik jeg den idé at lave snacks og cornflakes af majs,
og det blev straks et stort hit.
Produkterne blev revet væk verden over.
Jeg havde ikke mødt piger før, men jeg blev gift
med en tidligere supermodel, der kom til Milanos modeuge.
Jeg tjente mere, end jeg kunne bruge.
Der, hvor jeg bor nu, har jeg 15 tjenere
og tre chauffører.
Det vanvittige held gjorde mig altid nervøs.
I baghovedet tænkte jeg altid på den døde mand.
Så fik jeg et barn.
Far!
-En sød pige, der ligner sin mor. -Far!
Far, se. Er du klar?
Bliv ved med at kigge!
Åh nej! Forbier!
Skidt, pyt! Det var tæt på!
Du havde lukkede øjne, frøken. Prøv igen.
Ja!
Da jeg så på min datter, der legede på torvet…
…kunne jeg ikke lade være med at tænke: "Sikken lykkelig mand jeg er."
Som lovet…
Som lovet er jeg tilbage!
For at tage dig, dit elendige svin!
Er du okay, frøken?
Hold kæft!
Bare rolig. Jeg låner bare din datters krop.
Hold så op!
Du begår en fejl! Det var din egen skyld!
Min egen skyld?
Har du haft al det held, du kunne ønske dig, de sidste par år?
Rigdom, berømmelse, familie, hvad?
Tror du, du fik det af sig selv?
Jeg har hemmeligt hjulpet dig!
Så når du falder ned fra piedestalen,
vil du føle, hvad jeg følte: Fortvivlelse!
Derimod…
…får jeg min hævn, så min sjæl bliver frelst.
Men dør du i troen på, at jeg dræbte dig, selvom jeg gjorde det, er det ikke godt.
Så jeg giver dig en chance.
Om det er min skyld eller ej,
bliver bedømt af Gud.
Lad os se, om du har en fremtid, ved at udfordre skæbnen.
Hvis skæbnen er på din side, vil min modvilje være ubegrundet.
Jeg dræber dig ikke. Jeg forsvinder bare.
Skæbnen skal være vores dommer, ser du.
Vil du friste skæbnen eller ej?
Jeg ved ikke, hvad du snakker om.
Du skal bare sige ja eller nej!
Hvorfor mig?
Svar mig!
Vil du ikke prøve, hugger jeg bare hovedet af dig!
Jeg vil godt prøve.
Jeg har intet valg, vel?
Godt.
Hold den.
Hvad?
Du kan se din skæbne i en triviel, lille ting.
Kast popcornet højere end den gadelygte,
og grib det med munden.
Tre gange i træk.
Lykkes det dig, er skæbnen på din side, og jeg giver op og forsvinder.
Kan sådan en triviel ting…
Det handler også om min sjæl.
Kalder du den triviel?
Begynd, når jeg klapper.
Hvis popcornet ikke flyver højt nok, eller du begynder for sent, dør du.
Parat? Nu!
Vent lidt!
Højden er … fin.
Hvorfor sker det her for mig?
Sådan! Det kommer ned foran mig!
Nej…
Åh nej!
Jeg kan ikke se.
Det var tæt på!
Men jeg gjorde det!
Jeg greb det!
Nu til det andet kast!
Gør det næste klar.
Vent lidt.
Solen blændede mig lige.
Jeg må gøre det i skyggen, ikke?
Hvad bliver det næste, du kræver?
Tidspunktet er nu! Og stedet er her!
To gange mere, ikke?
Mislykkes det, dræber jeg dig!
Lykkes det, forsvinder jeg som sagt.
Gør det nu! Dit andet kast!
Du forsvinder virkelig, ikke?
Hvis det lykkes for mig, skåner du mig!
Så er det nok!
Hvis du ikke kaster nu, dræber jeg dig!
Ja! Solen er bag en sky.
Det kommer lige ned!
Hvad?
Hov!
Hvad fanden?
Det er godt! De tror, du fodrer dem!
Jeg gjorde det! Så kan du lære det!
Jeg greb også det andet!
Se nu der! Det er pærelet.
Jeg gik i panik, men nu tager jeg det roligt.
Jeg kan godt! Jeg kan vinde!
Du kan fejre det, så meget du vil, efter det sidste!
Er du klar?
Ja, kom bare an!
Jeg gør det én gang t…
Hvad fanden?
Det var dig, der lokkede duerne til.
Hvem spredte hele pakken med popcorn?
Det var dig!
Det sidste…
Hvis jeg kaster det højere end lygten…
Forsvind med jer!
Ikke mere mad til jer!
Nu! For sidste gang!
Vent nu lidt!
Duer kan ikke spise brændende popcorn!
Jeg antændte olien i dem. Det spiser de ikke.
Ja! Det kommer lige ned!
Jeg kan ikke se … det brændende popcorn…
Jeg kan ikke se det i modlyset.
Jeg kan ikke se det!
Hvor er det?
Dommen siger … det ikke var min skyld!
Du tænker: "Men han er i live," gør du ikke, fader?
Det er præcis derfor, jeg kom her.
Jeg kan ikke tåle ikke at fortælle nogen om den frygtelige synd, jeg begik.
Vagabonden havde gjort mig så rig, at jeg kunne få alt, jeg ønskede.
Så rig, at jeg nemt kunne finde en tjener, der ville gøre alt, hvad jeg sagde.
Herre…
Kom ud…
Herre…
Lige meget hvor meget du bekender, vil min forbandelse aldrig forlade dig.
Du bestak mig til at få plastikkirurgi.
Du snød mig og gjorde mig så bange.
Jeg tilgiver dig aldrig. Jeg glemmer aldrig min modvilje!
Du følger mig endda ind i kirken?
Jeg forbander dig.
Når din datter oplever sit lykkeligste øjeblik, kommer jeg efter dig.
Det dur ikke at komme efter ham.
Fra nu af holder vi altid øje med dig,
så du aldrig kan snyde os!
Det er uhyggeligt!
Okuyasu!
Yukako!
Rohan, er det en sand historie?
Hør, kan jeg få en bubble milk tea?
Hvor er I kommet fra?
Siger du, jeg lyver?
Nej, det mener jeg ikke…
Det kunne være et sammenstød mellem Stand-brugere
og ikke have noget at gøre med hævngerrige spøgelser?
Det lyder som et meget tålmodigt spøgelse.
Tænk at være hjemsøgt hele livet! Jeg ville blive tosset.
Koichi, hvis du bliver hjemsøgt af et spøgelse, så sig det straks.
Jeg skal nok hjælpe dig af med det!
Nå … ja … tak.
Hvad er der blevet af ham? Jeg, Rohan Kishibe, ved det endnu ikke.
Næste år eller året efter…
…vil jeg måske tage tilbage og møde ham.
Han gav ikke op, da spøgelset hjemsøgte ham.
Han er alene i livet, men med en positiv attitude.
Jeg synes, han er ond,
men jeg kan beundre hans ukuelighed.
Måske er jeg den eneste, der tænker sådan.
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen