Jmenuju se Mary.
Abbey Road Studios patří k mému životu, co si pamatuju.
Kdykoli těmito chodbami procházím, cítím jejich kouzelnou moc.
Nepamatuju si, kdy jsem tu byla poprvé.
To jsem já ve studiu dva. Fotila to máma, fotografka,
která byla s tátou v kapele.
Chci vyprávět příběh některých legendárních nahrávek,
které zde vznikly během posledních devíti dekád.
Od klasické hudby přes pop po hudbu filmovou.
Jeden z důvodů, který mě k tomu přiměl,
je vzpomínka na fotku mámy, jak vede Jeta přes přechod.
- No jo! - Vzpomínáš na to?
Jasně, jo.
Bydleli jsme kousek odtud, jak víš.
A měli jsme poníka jménem Jet.
Máma ho měla tak ráda,
že když jsme sem šli něco dělat, brala ho s sebou.
A tak vznikla fotka, jak s ním přechází.
Chodil do studia a myslím, že si tu ostudu neudělal.
Jet!
STUDIO DVA, 1974 JET
Vy jste se sem s Wings vraceli?
Vzpomínáš, že bys uvažoval v duchu:
„Můžu jít kamkoli, ale chci v další fázi hudební kariéry
pokračovat ve stejném studiu“?
Jo.
Využívali jsme v Londýně i jiná studia než Abbey Road.
Ale tady jsme to měli nejraději.
STUDIO DVA
Takže když jsem hledal, kde nahrávat s Wings, řekl jsem si:
„Tohle je nejlepší studio. Vím to. Znám tady spoustu lidí.“
Mnozí tu ještě byli. Mnozí tu ještě jsou.
Je to skvělé studio.
Fungujou tu všechny mikrofony.
Asi to zní hloupě,
ale narazíš na studia, kde to tak není.
Takže bylo bezva se vrátit domů.
KDYBY TY ZDI MOHLY ZPÍVAT
Projet tou brankou u přechodu
se nikdy neomrzí.
Kdykoli jedu kolem, dívám se na graffiti a říkám si:
„Přecházet ten přechod je magické. Kouzlí se tam.“
Je to kus historie. Cítíte to sálat ze zdí.
Zrovna teď nějaký kluk někde
sní o tom, že sem jednou vejde a něco zahraje.
A ten sen nesmí zemřít. Nikdy. To nesmíme dopustit.
Je to velmi duchovní věc.
Jo, je to paráda.
Snad to tady bude ještě miliony let.
Národní poklad, ne? Chápeš?
Když jsem tu byla poprvé,
cítila jsem jen uspokojení, že jsem dosáhla něčeho,
co jsem si jako dítě představovala u sebe v pokoji.
Abbey Road mi připadá jako
svým způsobem matka vší hudby, která tu byla nahrána.
Zachovala ji pro nás.
Ujala se jí svou osobní akustikou.
Je to pro nás dar.
Užíváme ji. Domníváme se, že si ji najímáme.
Ale je to duchovnější.
Dne 12. listopadu roku 1931
sir Edward Elgar oficiálně otevírá unikátní nahrávací studio.
Respektovaný skladatel je fanouškem nového zaznamenávacího média.
Připravuje se nahrát svou skladbu přímo na desku…
- Můžeme? - …s Londýnským symfonickým orchestrem.
Dobře.
SLAVNOSTNÍ VOJENSKÝ POCHOD Č.1
Před třemi lety koupila Gramofonová společnost
v aukci v londýnské Abbey Road dům číslo 3.
Samostatně stojící rezidenci s devíti ložnicemi, pěti přijímacími pokoji,
místnostmi pro služebnictvo a velkou zahradou v zadní části
proměnila v největší a nejlépe vybavené studio na světě.
Voskový disk.
Matrice, z níž budou vyrobeny tisíce kopií
pro radost lidem po celém světě.
PŘEDSEDA EMI
Když jsem nastoupil,
prodělávala společnost půl milionu ročně.
V nahrávání klasické hudby se peníze netočí.
Začal jsem hledat někoho z branže,
kdo by se vyznal v pop music.
Zpíval jsem už ve škole.
Bylo mi tak čtrnáct, patnáct.
První desku v Abbey Road jsem natočil v sedmnácti.
Na konkurz nás pozval Norrie Paramor…
…který dělal u EMI producenta.
Tehdy jsme mu poprvé zahráli písničku „Move It“.
A byli jsme fakt nadšení, že budeme ve studiu.
Ukázalo se, že to bude Abbey Road.
Studio dva se mi pak stalo domovem na mnoho let.
STUDIO DVA
Podle mě Abbey Road vdechlo život rokenrolu.
Dostalo se do popředí jedné z největších hudebních změn.
Z historického hlediska
byl rokenrol největší, nejrychlejší a nejtrvalejší změna.
V roce 1950
se v Británii prodalo desek za pouhých tři a půl milionu liber.
V roce 1960 už toto číslo stouplo na patnáct milionů.
Největší společností je Electric and Musical Industries, EMI,
která prodává polovinu celkového množství.
Pod EMI patří značky jako Parlophone, HMV a Capitol.
Je to největší světová nahrávací společnost.
Jejím předsedou je sir Joseph Lockwood, který realisticky hledí na konkurenci.
Zúčastnit se může každý. Konkurence je děsivá.
Kdokoli má za to, že se tu dá snadno vydělat, ať přijde a zkusí to.
NÁMOŘNÍ PRŮKAZ
PRODUCENT
V nahrávacím průmyslu jsem začínal v listopadu 1950.
Studoval jsem na hudební škole Guildhall
a pozvali mě do EMI Studios k pohovoru.
Pro mě překvapivě
mi dali vysokou pozici v Parlophonu
a Joe Lockwood mi řekl:
„Jsi teď nejmladší šéf značky, jakého jsme měli. Tak se koukej ukázat.“
Tak jsem šel a dal jsem se do hledání.
Hledal jsem něco jako byl Cliff Richard.
HLEDÁNÍ DALŠÍHO CLIFFA 1962
Beatles už měli smlouvu s Deccou, nahráli desku, ale nevydali ji.
PRODUCENT
Brian Epstein se na ně šel podívat jako na poslední možnost.
Opravdu poslední možnost, všechny ostatní už viděl.
Můj táta měl Briana rád. Byl to sympaťák.
Řekl mu, že by je mohl přivést.
Jo, přišli jsme sem a dorazil George Martin.
A povídá: „Tak co, kluci. Co uděláme?“
Nemyslel si, že jsou moc dobří.
Ale rád s nimi trávil čas.
Taky je pozoroval a říkal si:
„Tak který je Cliff a kdo jsou Shadows?“
STUDIO DVA
Poslouchal jsem, jak hrajou.
Písničky, co nabídli, nebyly moc dobré.
„Love Me Do“ byla ještě nejlepší.
George byl neuvěřitelný.
Nedá se o něm říct nic jiného. Jen: „George byl neuvěřitelný.“
A my byli jen pouliční muzikanti. Nikdo neuměl psát ani číst noty.
Měli jsme menší hit v „Love Me Do“.
Později jsme přišli s „Please Please Me“.
Co to děláš?
Jen… To je vražda. Nedokážu to.
Neudržím to nahoře. Pojedu… Fakt…
Já neměl.
Na George Martina jsme dojem neudělali.
Povídá: „Můžeme to hrát rychleji?“
A my na to: „Ne.“
Nebo ne.
Ne. Mysleli jsme si: „Ne,“ ale řekli jsme: „Jo.“
Nahrávka sedmá.
STUDIO DVA
Dojem to na nás neudělalo,
ale on řekl: „To bude váš první hit.“
A měl pravdu.
Jakmile přišel úspěch s „Please Please Me“,
úplně rozkvetli jako skladatelé.
Následovalo „From Me To You“, „She Loves You“ a dál.
Všechno skvělé písničky.
Velmi brzy jsem si uvědomil, že rychle potřebujeme album.
Udělali jsme ho v únoru 1963.
Nahráli jsme ho za den.
ALBUM ZA DEN
Máme jít od druhé sloky?
Jo.
Haló?
Přišli jsme brzy. Připravili se.
A zahráli vše, co jsme uměli.
Zvukoví technici a všichni nahoře to prostě smíchali.
STUDIO DVA
Míchali to za pochodu.
Věděli, jak mají být nahlas bicí, jak má být slyšet basa,
tak to všechno vyvážili.
Vlastně se jim tehdy říkalo „vyrovnávací technici“.
Cílem je zachytit kapelu jako živé vystoupení.
Tohle jsou oni z Cavern Clubu rovnou v Abbey Road.
Tvrdě jsem na nich pracoval.
Nahrál jsem je skoro… jako přenos, víte?
K dispozici jsme měli dvě stopy.
Tohle je kapela v nahrávací místnosti.
A na druhé stopě…
máme jen izolovaný Johnův zpěv.
A Paul s Georgem zpívají s ním.
Udělali jsme to od začátku do konce za necelých dvanáct hodin.
Chápeš? Žádné: „Jsem unavený. Jsem tohle…“
Ne. Když jsem hráli…
Na Beatles bylo skvělý, že jsme všichni byli do muziky zažraní.
Hráli jsme. A jen o to nám šlo.
A docela nám to fungovalo.
DUŠE V KAŽDÉM TÓNU
Hudba je v mém životě jednou z nejdůležitějších věcí…
PRODUCENT KLASICKÉ HUDBY
…rozhodli jsme se zariskovat
a přijet do Anglie, jestli bych tu nenašel práci.
Dne 19. září 1960
jsem se přihlásil v Abbey Road Studios.
Tak jsme začali.
- Kdybys tu byla… - Nebyla bych tak špatná.
Kdyby… Zrovna jsem to chtěl říct!
- To stačí. Pojďme hrát. - Jsem pro.
- Ano. - Jsi spokojený se zvukem?
- Naprosto. - Dobrá. Tak jdeme na to.
S Jacqueline du Pré byla radost nahrávat,
nikdy nebyla netrpělivá…
STUDIO JEDNA ZKOUŠKA
…ať vám hledání rovnováhy trvalo jakkoli dlouho.
S jejími zvukovými explozemi se velmi obtížně pracovalo.
Bezva pro vyvážený zvuk.
Zahraj to od těch opakovaných D.
Nahrávalo tu mnoho hudebníků, které obdivuju.
A vzniklo tu mnoho mých oblíbených nahrávek.
Umělci jako Jacqueline du Pré nebo Daniel Barenboim.
Vyrůstal jsem se zvukem těch lidí.
Zvuky, které jsem poslouchal při dospívání, pocházely odsud.
Hodně jsme poslouchali muziku v autě na výletech.
Rodiče měli CD s její nahrávkou Elgarova Concerta.
Mohlo mi být tak pět nebo šest.
Když ji posloucháte, cítíte, že do toho dává všechno,
do každého tónu celou svou duši.
Jacqueline du Pré nahrála Elgarovo Concerto zde,
a když jsem je před pár lety nahrával já,
bylo to v tom samém studiu.
Asi přesně tady na tom místě, kde sedím.
Je to pro mě velká čest a neuvěřitelně výjimečné pomyšlení.
STUDIO JEDNA
VIOLONCELLOVÝ KONCERT E MOLL, OP. 85, ELGAR
Jacqueline, v červenci 1971 bylo oznámeno,
že jste se nervově zhroutila a dáte si na rok přestávku od hraní.
Všichni říkali: „Chudák holka, přepracovala se.“
Pak jsme zjistili, že to není jen nervové zhroucení.
STUDIO JEDNA
SONÁTA PRO KLAVÍR A VIOLONCELLO, BRAHMS
Ukázalo se, že je to roztroušená skleróza.
Člověka to přirozeně vyděsí.
Ale já měla štěstí,
protože můj talent se rozvinul velmi brzy.
Takže když u mě příznaky roztroušené sklerózy
zesílily natolik, že mi bránily hrát,
měla jsem za sebou vše, co jsem s violoncellem mohla chtít.
Poté, co se jí zmocnila nemoc,
mi volal Daniel a ptal se,
co dělá zítra studio jedna.
„Můžeš ho zarezervovat pod hlavičkou ‚Daniel Barenboim, zkouška‘?“
Říkal, že zkusíme něco natočit
a nemám být zklamaný, když z toho nic nebude.
NAHRÁVACÍ LIST UM. ODD. PAN GRUBB
Napadlo mě, že by vás tohle zajímalo.
Technické poznámky k jejímu poslednímu nahrávání tady.
Dva sessiony jsou přeškrtnuté,
takže využila asi jen dva.
Po dvou jí bylo špatně. Aha.
Páni.
Du Pre je po dvou sessionech špatně
Je na tom něco neuvěřitelně zranitelného a křehkého.
Strašně se mi to líbí,
myslím, že máme velké štěstí, že to můžeme poslouchat.
Začala hrát opus pět, zahrála několik prvních taktů,
odložila violoncello a řekla: „Pro dnešek konec zábavy.”
Byla tehdy ve studiu naposled.
TROCHU TÉ MAGIE
Brian Epstein byl velmi dobrý přítel mého otce.
Jo.
Pracovali jako tým a myslím, že v roce 1964
měli v Británii z 52 týdnů v 36 nejúspěšnější hit.
To už se nikomu nepovede.
Když si člověk pomyslí… je to šílenost.
Pochopitelně za tím byli Cilla Black,
Gerry and the Pacemakers a Beatles.
Všichni ze stáje Briana Epsteina,
v tátově produkci a nahrávající v Abbey Road.
Cillo, myslíš, že by ses dostala na špičku
bez Briana Epsteina?
- Ne, asi ne. - Proč ne?
Protože jsem z Liverpoolu.
Tehdy nechtěl nikdo o Liverpoolanech nic vědět,
dokud se neobjevil Brian Epstein.
Pocházet z Liverpoolu byl pro člověka trochu hendikep,
kvůli tomu, jak mluvil.
- Trochu se teď posuňte. - Dobře.
Fajn, Burte. Jdeme na to.
Jedeme, prosím.
STUDIO JEDNA
Ještě jednou.
Bylo to dobré. Můžeme…
- Ahoj, Briane. - Znělo to krásně.
- Ahoj, jak se máš? - Fajn.
Dobrý.
- Rozhodně je to procítěnější. - Jo.
Nechci to ale dělat celou noc.
- Každý další pokus je lepší. - Vlastně jo. Je…
- Co je špa… Nechci… - Já vím, ale musíme…
Burt Bacharach neústupně trval na tom, že potřebuje jednu verzi za druhou.
Chtěl něco, co nikdo jiný neviděl.
- Teď jen malé úpravy. - Já?
Vzpomínám, že jsme udělali jednu skvělou nahrávku
a pak dělali patnáct dalších.
Všichni už byli hrozně unavení a orchestr rozhádaný.
Stsiskl jsem tlačítko a povídám:
„Co hledáš, Burte?“
A on: „Chci jen trochu té magie, Georgi.“
A já na to: „Myslím, že ji máš ve čtyřce.“
A jasně že jsme měli.
Čtvrtá verze byla precizní.
Myslím, že je to tam. Hotovo.
DESKA, KTERÁ VŠECHNO ZMĚNILA
Beatles byli jedním z největších vývozních artiklů Británie.
A Brian je měl za… jako chlapeckou kapelu.
Bylo to děsivé, nic příjemného.
Takže se museli v podstatě buď rozejít, nebo schovat v bunkru.
Ten bunkr byl Abbey Road.
Vadilo by vám, kdybyste už neměli turné?
Ne, asi ne. Když nás neposlouchají,
pak se ani my neslyšíme a nemůžeme se zlepšit.
Nemůžeme to dělat líp.
Tak se snažíme zlepšovat nahráváním.
Začalo to být fakt hrozné, a tak jsme začali spřádat plány, co dělat.
Poskytlo nám to spoustu času na nahrávání.
A druhá bezva věc byla, že Abbey Road bylo zdarma.
Měli jsme ve smlouvě nahrávací čas bez omezení.
To nepotřebujeme.
Asi to bude další den plný zpívání.
Byl to náš domov.
Trávili jsme tu tolik času.
Probrali jsme, co budeme dělat. A…
On říkal: „Měli bychom udělat desku,
a tu desku poslat na turné.“
A tak jsme začali dělat na Sgt. Pepper.
Začíná to velmi zajímavou…
BÁSNÍK
…nostalgickou vzpomínkou na staré vaudevilly.
A staré dobré časy.
Pokračuje to s „With a Little Help From My Friends“,
prohlášením o smyslu komunity.
Další je proklamace imaginace.
„Lucy in the Sky With Diamonds“, což je důležitý prvek.
Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band
- změnil pravidla. - Soustřeďte se.
Chtěli studio používat jako hřiště.
A chtěli zvukem malovat obrazy.
Dva!
Jeden z mých nejlepších začátků.
Blázni ovládli blázinec.
Někdy jsme měli jeden mix v řídicí místnosti tady na dvojce.
Pak další v trojce.
Dělali jsme si tu, co jsme chtěli.
Taky tu je všude spousta nástrojů.
Takže jsme se zajímali: „Můžeme si zahrát na tohle? Nebo tohle?“
Měli Lowreyho varhany,
které jsem použil na začátku „Lucy in the Sky With Diamonds“.
Byla tu umělkyně jménem paní Millsová, která měla…
Tady to je!
Oťukávali jsme si ho a říkali si:
„Páni, to má skvělý zvuk!“
Dobrý rokenrolový klavír.
A pak tu byl klasický Steinway Daniela Barenboima.
Bylo tu zkrátka všechno tohle.
Asi je to jeden z důvodů, proč byla hudba Beatles vždy zajímavá
po instrumentální stránce.
Byl jsem tam asi v roce 1962.
„Až mi bude 64“ mě pobavilo. Je to půvabná písnička.
Poslední je „A Day in the Life“, což jsem považoval za nejlepší báseň.
Asi nejvýznamnější píseň na albu, „A Day in the Life“,
začíná velmi jednoduše.
A my jsme chytili zkušební pokus, hned první verzi. Slyšel jsem to poprvé.
Mám mikrák u piana dost nízko.
Nech to tam jako rumba koule, víš?
John místo odpočítávání říká:
„Cukr, švestka, víla.“
Cukr, švestka, víla.
„Day in the Life“ vznikl, když ke mně jednou John přišel psát.
A četl noviny.
Lotus dědice Guinnessu na šrot
A pak jsme napsali druhou sloku
podle titulků v novinách.
STUDIO JEDNA A DVA
Zabili Taru, když bránil holku?
„A Day in the Life“ působí složitě…
…ale je to krásně jednoduše udělané.
Měli jen čtyři věci, které mohli spojit, aby vytvořili tu zvukovou stěnu.
I orchestr je jen v jedné stopě.
Ten zvuk vytvářejí oni čtyři v jedné místnosti.
John zpívá první hlas.
Ale pak to přezpívá.
Tohle je master jeho nahrávky.
- Mimořádný zvuk. - Viděl jsem dnes film, ty jo.
To je esence té písničky.
Anglická armáda právě vyhrála válku.
Davy lidí se odvrátily,
ale já se musel dívat.
Četl jsem tu knihu.
Pak jsem dodal já svůj kousek.
Bylo to: „Vzbudil se, spadl z postele.“
Vzbudil se, spadl z postele, přetáhl hřebenem hlavu.
Paul to pak vrací do reality.
A pak nevěděli, jak to spojit.
Nechali tam díru.
A taky nevěděli, jak to zakončit.
Vzpomínám, jak jsme plácali páté přes deváté.
A já řekl: „Bylo by skvělý mít symfonický orchestr. Mám pár nápadů.“
Paul řekl mému tátovi:
„Chtěli bychom slyšet orchestrální orgasmus.“
A táta jen: „Tak jo, Paule.“
To byla další věc, která tu byla skvělá.
Byly tu dostupné prostředky na to vše.
George Martin, studio jedna.
Všechno to bylo tady. Tak jsme toho využili.
Udělali jsme to s „Day in the Life.“ Dostali jsme tam orchestr.
Požádal jsem je, aby všichni začali
na nejnižším tónu svého nástroje a prošli všechny
až k nejvyššímu tónu svého nástroje.
A taky musíte začít potichoučku a zesilovat až do maxima.
Ale musíte se sejít v tónině i v čase.
Trochu na mě koukali ve smyslu:
„Takové pokyny obvykle nedostáváme.“
Takže George jim to trochu přiblížil.
Řekl: „Myslím, že v tomto bodě byste už měli být v polovině,
a pak kdybyste přešli k velkému crescendu zhruba tady."
Šest, sedm,
osm, devět, deset, jedenáct, dvanáct,
třináct, 14, 15, 16, 17,
osmnáct, 19, 20, 21!
„A Day in the Life“.
Toto je osmý pokus a je to sbor na závěr.
Sbor?
Původně si mysleli, že by bylo skvělé mít tam sbor, který dělá „hm“.
Co je to za tón? Nezkontrolujeme to ještě?
Je to jedinečné, největší antiklimax všech dob.
Mohutné orchestrální crescendo, a pak…
…tři, čtyři.
Pak…
Měli tam čtyři klavíry a my jsme je měli…
Všichni jsme to viděli, všichni jsme odpočítali a udělali…
Dobře.
Výborně. Děkuju. To je dobré.
Jako vokální doprovod to poslouží výborně.
Teď zapojíme hudebníky.
Myslím, že to bylo zvláštní období…
HLAS GEORGE HARRISONA
…protože došlo k velkému vzestupu energie a vědomí.
Byla to taková minirenesance.
Bylo to těsně po konci války
a ti z nás, kdo se za války narodili,
měli jen černobílé vzpomínky.
Ale postupně se to zlepšovalo.
V šedesátých letech přišla barva. Bylo to…
STUDIO JEDNA
Takže jste byli v Londýně, kde to žilo.
NÁŠ SVĚT PRVNÍ MEZINÁRODNÍ ŽIVÝ PŘENOS
Byli tu umělci, spisovatelé, básníci, malíři.
Když jste chtěli obálku na album, znali jste spoust umělců.
Peter Blake, Richard Hamilton. Byli tam.
Peter Blake samozřejmě udělal obálku na Sgt. Pepper.
On a jeho tehdejší žena.
Byla šedesátá léta, konec šedesátých let, bylo to tak vzrušující.
VRAŤ SE, MILLY!
Hudba byla strhující, Londýn byl vzrušující.
Vše bylo vzrušující.
Pořád říkám, jak jsem vděčný, že jsem u toho mohl být,
protože takové časy už nezažijete.
A pro mě to svým způsobem byl začátek mé cesty.
Strávil jsem tři roky v dodávce s Bluesology.
Měl jsem toho po krk a chtěl jsem dělat něco jiného.
Chtěl jsem skládat písničky.
Nenapadlo mě, že ze mě bude Elton John, zpěvák, skladatel, umělec.
Tak jsem začal hrát ve studiu.
„He’s Heavy, He‘s My Brother“, první pokus.
Ber to, brácho…
Hodně jsem nahrával tady.
Raz, dva, tři, čtyři.
PACH STRACHU
Reg Dwight byl skladatel, kterého jsme znali.
Nahrál nám klávesy k „He Ain’t Heavy, He’s My Brother“
jako studiový hudebník.
Myslím, že za to dostal dvanáct liber.
Dnes by asi chtěl víc.
NAHRÁVACÍ LIST
Vlastně asi ne. Spíš by to udělal zadarmo.
Reg na klavír pod schody.
Já na bicí poblíž.
Nechtěli jsme klavírem hýbat, aby se nerozladil.
Tak jsem si rozložil bicí u Eltona.
Pak tam byl Bernie Calvert na basu.
To bylo na základní stopě vše. Ještě Clarkeyho zpěv.
A Elton to tam dal.
Pořád to někde na pásce je.
STUDIO DVA
Jsem na té nahrávce poznat.
Je to můj styl.
Měl jsem štěstí, protože se rozneslo, že Reg umí hrát na piano,
takže měl Reg hodně kšeftů.
Vydavatelství Dick James Music mě platilo jako skladatele písniček.
Patnáct liber týdně.
Peníze navíc za nahrávání ve studiu
mi umožnily kupovat si desky, které jsem měl rád, a že jich bylo,
nějaké oblečení a platit nájem.
pianista – Reg Dwight 6 hodin – dvojnásobek po půlnoci
Mám tady na to spousty vzpomínek.
Vůně Abbey Road.
Když jsem přišel, byl ze mě spíš cítit strach.
„Nezkazím to?“
Zformovalo mě to jako člověka. Zformovalo mě to jako hudebníka.
Díky tomu jsem byl dobrý. Měl jsem na to tři hodiny.
Musel jsem podat výkon.
Vzpomínám na jednu session Barron Knights tady.
Zrovna vyšlo „Hey Jude“.
Stál jsem tu s Berniem.
Do dveří nakoukl tvůj táta a pozdravil se s Barron Knights.
Poprvé jsem viděl někoho tak slavného.
Úplně jsem zkameněl a Bernie taky.
Barron Knights Paula požádali, aby zahrál „Hey Jude“ na piano, a on to udělal.
Nikdy jsme na to s Berniem nezapomněli.
Viděli jsme Paula hrát na piano „Hey Jude“ v době, kdy vyšla deska.
Umíš si to představit?
Pro kluka z Midd jako já? Ty brďo.
Bylo to prostě nečekané.
STUDIO DVA ZKOUŠKA HEY JUDE
Jak se takovým příběhem nepotěšit?
Doteď o tom s Berniem mluvíme.
Bylo to neuvěřitelné.
Takže tvůj táta mi dal v životě hodně radosti.
Spousty radosti.
Neměl ponětí, co to pro mě znamená, ale snad už to ví.
KRUTÝ ZÁBAVNÍ PRŮMYSL
Byl jsem studiový hudebník.
A tak jsem sem chodil asi tak od sedmnácti.
Sedmnáct, osmnáct, devatenáct, dvacet a dál.
Dokonce déle.
Co je to studiový kytarista?
Kytarista, kterého si zvou na nahrávání desek.
Nemusí nutně dělat jednorázovky v naději, že se dostanou do hitparády,
dostává jen normální plat.
Jak jste se stal studiovým hudebníkem?
Nevím. Asi si mysleli, že pro to mám cit.
Pochopitelně mě znáš s elektrickou kytarou,
ale hraju i na akustickou.
A umím hrát na foukací harmoniku.
A tak si mě zvali na nahrávání s harmonikou, bluesovou harmonikou,
vybrnkávání, folkovou kytaru,
jak tehdy bylo hodně v módě.
A pak elektrickou kytaru a slide kytaru a všechny tyhle věci.
Jaké je pracovat s velkými jmény showbyznysu?
Neuspokojivé.
Čím to?
No, nejsou takoví, jak čekáte.
Vcelku je to většinou zklamání.
To je asi špatná zpráva pro některé fanoušky.
Dělal jsem všemožné věci ve studiu jedna,
kde se nahrává hudba k filmům.
Taky se tam nahrával „Goldfinger“ s Shirley Bassey a já byl u toho.
8. února 1960
Housle Violy/violoncella – sbor
Pardon, můžeme…
Verze 11. Přehrajte to celé.
Diriguje to John Barry.
STUDIO JEDNA
Když to začne, běhá vám mráz po zádech,
a já hraju s nimi.
Měli obrovské plátno.
A já měla zpívat „Goldfingera“ k tomu, jak tam běží titulky.
Nebyl jsem daleko od ní. Víceméně v čele.
A celý orchestr za nimi.
Patnáct, pokus 15.
Na konci má velmi mocný hlas,
slyším jak vydává poslední tóny.
Ale my jsme se dostali na konec a titulky pořád nekončí
a já musela držet tón.
Byla to celá věčnost.
A titulky pořád běží a běží.
A on pořád: „Drž to!“ A já…
A pak se zhroutila na zem.
Bylo to obrovské drama.
Když zpívá, dělá všechny ty teatrální pohyby a tak.
Na něco takového se nedá zapomenout.
Dali mi napít, stříkali mi vodu na ruce…
…ledovou vodu a všechno. Já jen…
Krutý zábavní průmysl. Strašně surový.
Ale měla jsem s tím celosvětový úspěch.
OPĚT KAPELOU
Johne, kde byste dnes byli bez pana Epsteina?
Nevím.
Předpokládám, že s vámi mluvil Mahariši.
Mohu se zeptat, co vám poradil?
Abychom se nenechali přemoci smutkem
a abychom na Briana mysleli jen v dobrém,
protože všechny naše myšlenky na něj za ním poputují, ať je kdekoli.
UMŘEL EPSTEIN princ popu, stvořitel Beatles
Jeho smrt přinesla Beatles obrovskou změnu.
Měli kotvu, ke které se mohli poutat.
Byl s nimi, než se proslavili.
A to je podstatné. To lidi potřebují.
Potřebují vědět, kdo jsou, než se proslaví.
A on odešel.
To se nedá dost zdůraznit. Změnilo to úplně všechno.
Všichni jsme se ptali: „Co budeme dělat?“
To se děje vždy, když vám někdo odejde ze života.
Nejdřív truchlíte.
A pak se vzpamatujete a říkáte si: „Je třeba udělat tohle…
Teď musíme natočit desku. Musíme pokračovat.“
Otázka je, jaký hlas použít.
- Asi je lepší tišší. - Souhlasím.
Je to takové smutné.
Měl jsem velmi podobnou kytaru.
A právě jsem to složil.
A zvukař mi dal pod nohy látku, abych nedupal.
Ale na desce podupávám.
Hraju…
STUDIO DVA
Jo.
A pak konec…
Asi jsem tak trochu zapomněl formát.
„Bebe Daniels“, první pokus!
Když přišlo na White Album, to jsem miloval, protože jsme…
Nikdo to nezmínil, ale věděli jsme, že chceme být zase kapela.
A moje nejoblíbenější písnička je tam „Yer Blues“.
Kde jsme vzali všechno do místnosti…
menší než tenhle koberec.
ABBEY ROAD, SKLAD
Prostě jsme to rozjeli.
Proměnili jsme se v neuvěřitelnou, sevřenou kapelu.
Je to pro mě jedna z nejhezčích vzpomínek vůbec.
Album Abbey Road jsem nemyslel, že někdy nahrajeme.
Protože předtím jsme nahráli Let It Be.
To byla nešťastná deska.
Ztrácel jsem kontrolu. Můj hlas nebyl slyšet.
Byl jsem velmi sklíčený.
Let It Be je lidsky rozdělilo a narušilo
a oni to prostě opustili.
Pak Paul McCartney zavolal tátovi a řekl mu:
„Hele, chceme se vrátit a udělat desku jako dřív.
A bude to naše poslední.“
Odpověděl, že ano, ale prý žádné blbosti.
„Jen pokud přijdete a budeme dělat album jako dřív. Pořádně.“
Tak jsem složil nějaké písničky a zavolal jim.
„Čau, Ringo, jak se máš?“
Věděli jsme, že je to Paul.
Obvolával nás a: „Čau, kluci. Tak dobrý.“
„Co byste řekli na nové album?“
„Vrátit se do studia?“
Jim stačilo se spokojeně opalovat.
Nebýt jeho, nahráli bychom tak tři alba.
A ne osm.
Tak jsme se tam vrátili a nahráli album, z něhož se stalo Abbey Road.
STUDIO DVA
Byli jsme v jedné z režií
a začínali album míchat.
A říkali si: „Jak ho pojmenujeme?“
Na Abbey Road jsme nemysleli.
Mysleli jsme si, že pro další album pojedeme do Egypta za pyramidami.
Nebo na Havaj za sopkou.
Pořád jsme vedli vzletné hovory.
A pak jsme si řekli: „Kašleme na to. Přejdeme jen ulici.“
STUDIO TŘI
Načrtl jsem obrázek přechodu se čtyřmi lidmi.
Teď se tam nedá projet, aniž byste uvízli v zácpě.
Zaměstnanci nahrávacímu studiu EMI vždy říkali Abbey Road.
NAHRÁVACÍ STUDIO EMI
Ale po tomto albu
ředitel studia Ken Townsend název oficiálně změnil.
Ken do Abbey Road investoval obrovskou část svého života.
Začínal v roce 1950 jako zvukový inženýr na stáži.
V roce 1995 odcházel do důchodu jako předseda.
Abbey Road mi vždy připadalo jako rodina.
Asi proto, že tu většina zaměstnanců začíná kariéru
a je vedena k tomu, aby se vypracovala.
Vždy tady byli špičkoví technici.
Svou dnešní pověst Abbey Road získával díky jejich inovacím.
Dělají tu super koumáci.
Jsou to opravdoví umělci svého oboru.
Ale my jim dávali zabrat.
Myslím, že je to hodně bavilo.
„Můžeme to udělat? Nikdy jsme to nedělali, ale co udělat tohle?“
A byli to koumáci,
takže se vždy snažili zjistit, jak to rozběhnout.
Když si někdo nevěděl rady, posílali ho za Lesterem.
Když někdo potřeboval baterii nebo matku nebo šroub…
TECHNIK
…nebo elektronku nebo něco: „Lester něco má.“
Na čem to děláš?
Upadl mikrofon z šedesátých let,
lepím části, které se rozbily.
- Kdo ho upustil? - Nikdy se nikdo nepřizná.
Abbey Road má nejlepší vybavení na světě.
Alba jako Dark Side Of the Moon nebo Sgt. Pepper prošly zkouškou časem,
protože jsou skvělá, ale taky technicky brilantní.
A nezní staře.
A to je klíčové.
STUDIO TŘI
Sydův původní nápad na jméno kapely byl „Tea Set“.
Dostali jsme kšeft, ale řekli, že nemůžeme být „Tea Set“.
„Kapelu Tea Set už máme.“
Až pak přišel Syd s Pink Floyd.
Podepsali jsme s EMI smlouvu.
A to nás přivedlo sem.
Byli jsme ve studiu tři,
což je tady, kde jsme teď.
Beatles byli ve studiu dva.
A my jsme… Neřeknu, že „nám byla udělena audience“,
ale došlo k pozvání, abychom se přišli podívat co a jak.
Bylo to hodně v duchu, že my jsme zelenáči a oni mazáci.
Fascinující kousek historie.
Panebože. Byli jsme v Abbey Road, když nahrávali Sgt. Pepper
a my dělali na svém prvním albu.
Vyšlo nám
a jeli jsme hrát někam do severní Anglie, do klubu Zephyr Six.
Vezl nás June Child, v jednu chvíli zastavil na odpočívadle.
A bylo to…
Seděli jsme tam a poslouchali Sgt. Pepper a já z toho byl…
„Do *****. To je úžasné dílo.“
A bylo. A pochopitelně je.
Podle mě osvobodilo celou generaci mladých Angličanů a Angličanek
a dalo jim svolení psát písničky o skutečných věcech.
A odvahu přijímat své pocity.
Stal jsem se členem Pink Floyd, protože Sydu Barrettovi,
mému předchůdci a kamarádovi, přeskočilo.
Nebudeme to rozebírat.
Byla to jeho kapela. Prakticky…
Nezaložil ji, ale on byl ten obdařený.
Byl to básník a malíř a velmi nadaný kluk.
Byla o dva až tři roky mladší než ostatní,
ale během svého krátkého působení to rozhodně vedl.
A když mu začalo hrabat, šlo to hrozně rychle.
A odešel úplně a nadobro.
A už se nevrátil.
Bylo to…
Bylo to hluboce šokující a stále je.
nahrávání
Na Abbey Road tehdy bylo skvělé,
že tam pořád pracovali stejní lidé,
když jsme nahrávali první desku,
jako když jsme tam dělali Dark Side Of the Moon.
Což bylo asi o šest let později nebo tak nějak.
Je to výborné z mnoha důvodů.
Výborné jsou texty
a Rogerův koncept a texty byly…
Podle mě pokročil ve svých schopnostech.
Takže…
Všechny ty věci dohromady
se potkaly v něčem, co očividně funguje.
A ty hádky…
Zpětná vazba.
…patřily k tomu…
Toho si nevšímej.
…díky čemu to bylo zajímavé.
A proč to fungovalo.
Dobrý.
Kde by byl rokenrol bez zpětné vazby?
Jsou nostalgické chvíle, kdy vás napadne:
„Bože, někdy jsme se poštěkali fakt hnusně.“
Ale druhý den jsme už zase makali.
Hádali jsme se, abychom to udělali co nejlepší,
a přeli se, jak toho dosáhnout.
Vezmeš mi koláč a smetanu?
Nevím, byl jsem fakt opilý.
Dave vždycky chtěl, aby hlasy nebyly slyšet.
A já na to: „Ne. Musíš…
Když nejsou slyšet, proč tam jsou?“
Tak to bylo. Bylo to…
Byli jsme mladí a arogantní
a mysleli jsme si, že přesně víme, co chceme dělat a jak.
A dobré rady jsme většinou neposlouchali.
Tak to je ono.
Některé věci asi musíte udělat.
Musíte si hodně věřit a můžete tomu říkat arogance.
Podle mě je to velmi dobrá deska.
Je precizně udělaná.
A Rick tam přispěl skladbou „Great Gig in the Sky“.
A nezapomeňme na „Us and Them“.
To je skvělá písnička.
Jsem moc rád, že jsem mohl v těch letech s Rickem spolupracovat.
Měl v sobě něco velmi zvláštního.
STUDIO DVA
Když děláte album, nahráváte všechno zvlášť.
Takže celek nikdy neslyšíte, dokud není všechno hotové.
Pak stisknete tlačítko přehrávání, sedíte a posloucháte celé album.
Naprosto magické.
Bylo to… Nejlepší poslech, který jsem zažil.
Vzal jsem si to domů.
A pustil jsem to Judy, své první ženě.
Když to dohrálo,
otočil jsem se k ní a povídám: „Co myslíš?“
A ona tam seděla a plakala.
A já jsem teď dost naměkko, protože jsem si pomyslel: „Do *****. Dali jsme to.
Podívej na ni.“
Naprosto mimořádné.
STUDIO DVA
Něco jsme s Pink Floyd tou deskou dokázali.
A mohli jsme si říct, že máme hotovo.
Jako to udělali Beatles.
Ale neudělali jsme to. Na to jsme se moc báli.
Svým způsobem jsem rád, že jsme se potýkali dál.
Protože jsme i potom odvedli dost dobré práce.
Třeba Wish You Were Here nebo Animals
a Wall a Final Cut.
Dělali jsme ta alba společně.
Jsou to solidně odvedené kusy práce.
No, je to…
Jak nemít obrovskou radost z toho, že měl člověk takové štěstí,
že se mu podařilo něco, co zaujalo hudební posluchače po celém světě
tak hluboce a na tak dlouho,
ještě po skoro padesáti letech od svého vydání?
Zdá se to…
Přijde mi podivuhodné, že je to možné.
FELA JE VŠUDE
Felu jsem poprvé potkal tady ve studiu tři.
Byl to zjevný lídr. Hned jste to poznali.
Občas potkáte lidi, co mají charisma,
takže hned poznáte silnou osobnost.
PRODUCENT
A on byl okouzlující.
Jak vkročil do studia s hudebníky,
úplně se proměnil.
Stával se z něj hudební kouzelník.
Jeffe.
- Ano? - Chci nahrávat…
- Vezmeme to, Felo. - Berete to.
To byl první den nahrávání.
Na té první session jsme nahráli skoro celé album.
Jak se rozsvítí světlo. Jdeme na to.
Raz, dva, tři, čtyři.
STUDIO TŘI
- Ne. Jsem unavený. Přehrajeme to. - Za mě je to dobrý.
NIGÉRIE
Narodil jsem se v roce 1936 a k Felově kapele jsem se přidal…
v únoru 1965.
Hrál jsem na barytonsaxofon.
Nahrávací společnost tehdy chtěla, aby nahrával v Nigérii,
ale tam nebyla moc dobrá studia.
Takže jsme kvůli Felovi odjeli
do Abbey Road v Londýně.
Protože trval na tom, že chce nahrávat ve vynikajícím studiu.
Když jsme byli ve studiu podruhé, přišel Ginger Baker.
A dohodli jsme se, že desku nahrajeme živě ještě ten večer.
Představuju vám Gingera Bakera!
Pořádný potlesk, všichni.
STUDIO TŘI
Lidé věděli, že přijedeme.
Fela měl kamarády.
A někteří z nás tady taky měli kamarády,
takže se ta zpráva rozšířila jako požár.
„Je tady Fela!
- Je tady Fela s kapelou!“ - Jo.
ŽIVÉ VYSTOUPENÍ
Už toho nechte. To stačí.
Nahrává se. Tak začneme.
Raz, dva, tři, čtyři.
Měli jsme tam Tonyho Allena.
Allen hrál na bicí.
A pak jsme měli Gingera Bakera, taky na bicí.
Než jsme odjeli,
zkoušeli jsme všechny písničky, které jsme chtěli nahrát.
Moc důležité,
protože když jsme se rozhodli jít do studia,
všichni už ten zvuk měli v těle.
Bylo to přijato všude, nejen v Africe nebo Nigérii.
Po celém světě.
A dnes se můžete přesvědčit, že Fela je všude.
Jo.
Jaký je rozdíl mezi EMI a Titanikem?
Titanic měl aspoň dobrou kapelu.
Rok 1979 byl pro nahrávací průmysl zoufalý.
Zisky prudce klesly a kapely z 60. let už prostě neprodávaly.
VÝPRODEJ STOLETÍ
Nastoupila jsem v květnu 1979.
Všude se tehdy objevovala spousta menších studií.
MANAŽERKA STUDIA
A je třeba přiznat, že jsme byli dražší.
Jednou mi zavolal ředitel studia Ken Townsend.
„Studio převzala do vlastnictví jiná skupina.
Přišli se svými účetními, kteří vykřikují:
‚Potřebujeme všechny ty krámy? Co to je?
Zbavte se toho! Vše prodejte!‘“
A ptal se: „Vezmeš si to?
Chci tomu najít dobrý domov, někoho, komu na tom záleží.“
Tak jsem si spoustu toho zařízení vzal.
VÝPRODEJ STOLETÍ EMI
Stalo se tohle. 1980. Měli jsme spousty věcí.
Výprodej probíhal dva dny. V sobotu a neděli.
Pro Kena bylo Abbey Road všechno.
Pro dobro Abbey Road. Bojoval ze všech sil.
Protože jsme občas neměli tolik práce, kolik jsme měli mít.
Studio jedna zůstávalo měsíce prázdné.
Vylepili jsme si tu bílou izolepou badmintonové hřiště
a chodili jsme tam každou přestávku na oběd.
Kolovala spousta drbů,
že nás mají rozdělit na hodně menších místností.
Dokonce se, myslím, mluvilo i o přeměně v parkoviště.
To mi ale vždy připadalo absurdní.
Pak někdo řekl, že viděl plány.
PLÁNY PRO STUDIO JEDNA
Bylo třeba něco udělat.
…sklad nebo parkoviště.
Museli jsme se obrátit jinam.
KDO BY NECHTĚL DĚLAT NA HVĚZDNÝCH VÁLKÁCH
Přijít do Abbey Road bylo šťastné rozhodnutí.
Měli jsme báječný film. Harrison Ford byl fantastický.
Všichni výborně naladění. Hráli jsme ten hloupý pochod…
STUDIO JEDNA, DOBYVATELÉ ZTRACENÉ ARCHY
…trubky hrály naplno a moc jsme se bavili.
V Denhamu bylo velké studio k nahrávání filmové hudby.
Slyšeli jsme, že končí,
a Ken je oslovil, zda by k nám nepřenesli svou činnost.
Museli jsme koupit promítačky.
V jedničce jsme měli 35mm projektor a plátno o 2,4 metrech.
Byl to pro Abbey Road nový zdroj příjmů.
Potřebovali jsme přežít.
Londýn jsme si všichni zamilovali.
Přijela parta z Ameriky a byli jsme tam šťastní.
Hrozně se nám tam líbilo.
Ve studiu byla úplně jiná atmosféra.
Abbey Road byl mladší a lehčí
a moc jsme si tam užívali.
A pak se film začal hrát a lidem se líbil.
Takže vše bylo v pořádku. Fungovalo to.
A bylo bez debat, že se do Abbey Road zase vrátíme.
Vždy jsem věděla, že jednou projdeš mými dveřmi.
John Williams se s Georgem Lucasem vrátili natočit Návrat Jediho,
což bylo opět úžasné.
Jeden díl série Hvězdných válek. Kdo by nechtěl dělat na Hvězdných válkách?
Začal jsem nejdřív na hudbě k Hvězdným válkám.
Čím víc jsem psal, tím bylo jasnější,
že bude třeba symfonický orchestr.
Nemohla to být jen kapela s několika vybranými hudebníky.
A hudební ředitel Fox Studios povídá:
„Co najmout symfonický orchestr v Londýně?“
A já: „Bezva. Pojďme na to.
Zkusíme Londýnský symfonický orchestr.“ A tak se stalo.
A to pro mě bylo úchvatné. Říkal jsem to tehdy a říkám to i teď,
je to něco jako řídit Rolls.
Říkáte si: „Ty jo, to je něco… No teda ten zvuk.
Ta preciznost. Vyváženost. Ten zvuk.“
Jet do Abbey Road a slyšet to s plným orchestrem byl velký zážitek.
Protože oni si to jednou přehráli,
jen aby věděli, jak na tom jsou.
6-M-7 znova. Pokus 106.
Byl to ohromné. Jako…
Jako když rozbalíte vánoční dárek.
STUDIO JEDNA SOUBOJ OSUDŮ
HVĚZDNÉ VÁLKY
Šli jsme do Abbey Road, protože bylo vhodné a bylo k dispozici,
a zůstali jsme tam a chtěli se vracet, protože to dělali tak dobře.
Není žádný důvod se domnívat, že bychom dodnes chtěli jít někam jinam.
Perfektní.
Přesně tohle to chtělo.
- Dobrý. - Chtělo…
Nejzábavnější bylo nahrávání. Zvlášť s Johnnym.
Bylo to tam jako druhý domov.
Člověk vešel a zašel do jídelny
a všude byly na stěnách fotky.
Trávili jsme tam osm až deset hodin denně.
To je pak důležité cítit se dobře.
Jídelna je velmi britská.
Tohle my nemáme.
Máme sice kantýny, ale nepodává se tam alkohol.
Nevšiml jsem si, že by to prodlužovalo pauzy.
A všichni chodili z oběda uvolněnější.
Což bylo dobré.
Tohle je krásné.
- Funguje to? - Bezvadně.
Tohle je klíčová scéna.
Abbey Road je výjimečné. Originální.
STUDIO JEDNA
Ta místnost má zvuk. Vydává svůj vlastní hluk.
Nezdála se dokonalá ani velikostí ani uspořádáním. Zdála se malá.
Je trochu jako krabice od bot.
Zatímco stará studia, jaká máme v Hollywoodu,
jsou obrovská.
Takže tam zní dlouhá ozvěna a krásný dozvuk,
který někdy odvádí od artikulace konkrétních nástrojů.
Abbey Road se zdálo perfektní. Dost suché. Nepříliš rezonující.
A přitom ne tak suché, aby nemohlo mít krásný dozvuk.
Milá tvář, milý zvuk.
Tak jo, Shawne, můžeme nahrávat.
Opravdu ideální pro orchestr těchto rozměrů
a tento druh práce.
Je to dar hudbě, musím říct.
STUDIO JEDNA NOVÁ NADĚJE A ZÁVĚREČNÉ TITULKY
Nechodil jsem kolem a neproklepával zdi,
ale ať jsou z čehokoli, jsou dobré.
Nevěřím, že je v Londýně jiné studio,
které by se tomu mohlo aspoň blížit.
Možná ani na světě.
Bravo. Přestávka.
Milujeme vás, Beatles
GENERACE BRITPOPU
Rozdělali jsme tu Be Here Now v roce 1997.
Byli jsme tehdy trochu bouřliví, takže nás požádali, ať odejdeme.
Na což jsme byli pyšní. Být vykopnut z Abbey Road je…
Stouny nikdy odnikud nevykopli.
Měli jsme tu jednou večírek.
Mluvilo se o tom našem vykopnutí hodně. Ale to se nestalo.
Nemyslím.
Že jsme tu všechno rozmlátili. Kdokoli sem přijde a něco rozbíjí,
potřebuje sám namlátit. Chápeš?
To by se nikdy nestalo. Chápeš?
Požádali nás, abychom odešli,
protože jsme tu jednou byli v noci, všude zhasnuto,
a poslouchali jsme potmě postupně všechna alba Beatles
nesnesitelně nahlas.
A něco prasklo.
Jednou jsme tady zůstali do noci
a byli jsme všichni dost mimo,
leželi jsme v rozích, trochu popíjeli,
poslouchali Rubber Soul a Peppera a všechny ty věci a…
Šílenější to být nemohlo. Chápeš?
Když jsme spolu nahrávali poslední desku, dělali jsme ji celou tady.
STUDIO DVA
Když přišli podruhé, byli jsme na ně líp připraveni
a zařídili jsme jim ve studiu útulný prostor.
Dali jsme tam sedačky, aby měli kde relaxovat a tak.
Šla jsem jednou dolů, bylo asi devět ráno,
a objevil se Liam celý vystrojený s moc hezkým kloboukem.
A povídá: „Ahoj. Jsi tu brzo.
Takhle brzo jsme tu nikoho nečekali.“
„Jsem vzhůru už věčnost, nemohl jsem se rozhodnout, co na sebe
pro první den v Abbey Road.“
První jsem přicházel, poslední odcházel.
Musíš to cejtit, ne? Chápeš?
Nemůžeš jen zaskočit
ve stylu: „Zavolej, až mě budeš potřebovat.“
To nesnáším. Chápeš?
Musíš si to nechat proudit žilami.
A duší a tak.
Bylo to jako jít do kostela, ne? Přijít do Abbey Road.
Asi to byl konec.
Asi to byla poslední deska. Dig Out Your Soul.
V téhle místnosti vznikla obrovská část mojí sbírky desek.
Narodil se tu můj hudební jazyk.
Narodil se tu můj účes.
Nebyli větší fanoušci Beatles než my, možná jen sami Beatles.
Být dvacátníkem v 60. letech musela být velká výsada.
Začíná to Beatles, pak se objevili Stouni,
pak Who, pak Kinks a to všechno.
Parádní doba k žití.
Slušná droga, co?
Chápeš?
Nebo ne. To všechno… ta energie… Cokoli to bylo.
Jako by to trochu šlo z válečného období a trochu jako…
Lidi tomu říkají drogy a tohle a támhleto.
Lidi tomu říkají minisukně, lidi tomu říkají cokoli,
ale viděli jste, že všichni jedou.
Popustili vlasy.
Další generace se pořád víc ohlížejí.
Zatímco generace, která vzešla z hrůz války,
neměla k nostalgii důvod.
Příděly a blitz. Děkuji, nechci.
A tak koukali vpřed.
A bůh jim žehnej,
protože nám dali nejlepší muziku všech dob.
Abbey Road není jen minulost.
Je to určitě studio budoucnosti.
Možná jsem stará škola…
ale miluju, co v mém životě představuje Abbey Road, a chci se o to podělit.
Protože mě taky učili lidi muziku sdílením toho…
TÁBOR PRO ZAČÍNAJÍCÍ SKLADATELE
…co hudba znamenala v jejich životě.
- Elyse. - Aha! Takhle se to vyslovuje.
Ano.
Vzniklo tady obrovské množství rokenrolových desek.
Lidi nevěří, že je to náhoda.
Myslí se, že v Abbey Road vládne nějaké kouzlo.
Já mám popravdě pocit, že to kouzlo je v umělcích.
Jenže umělci jsou pověrčiví.
A v Abbey Road sotva vstoupíte do dveří,
mnohé z vazeb, které musí navazovat umělci s producentem,
vznikají téměř okamžitě.
Zjistil jsem, že Abbey Road je v našem vztahu velkým svorníkem.
Nezáleží na tom,
- jaký máte vkus… - Jiné záliby.
Jo. Jaké máte záliby.
…leží to tady na stolech, je to ve zdech, všude.
Jak vejdete, skoro tu inspiraci čicháte.
Jako: „Jsem v téhle místnosti,
kde kdysi seděl ten a ten.“
A pak z toho máte pocit,
- že taky tvoříte historii Abbey Road. - Jo.
Jsem hrozně nadšená.
Co se mě týče, je to ono. Nechte to tak.
Děkuju!
- To je správný začátek. - Je to super. Super.
Jupí! Pane jo!
Při práci na tomto filmu a sbírání příběhů
zjišťuju, že v těchto zdech umělci cítí inspiraci, díky níž posouvají své hranice.
50. NAROZENINY
Jako Kate Bush, která tu nahrála své třetí album
a začala sama produkovat svou hudbu.
Pracovali jsme ve dvojce.
HLAS KATE BUSH
Ještě tam byl ten elektronkový pult po Beatles.
A nahrávací místnost byla od jejich dob nedotčená.
Panovala upřímná obava, že by se zvuk v místnosti mohl změnit,
kdyby tam jen vymalovali.
STUDIO DVA
Klip k písničce Sat In Your Lap jsme natočili ve dvojce.
Užili jsme si spoustu srandy a já poprvé režírovala.
Spousta profesionálních studií skončila.
Ovšem Abbey Road nejen přežilo, ale stále se vyvíjí.
Studio jedna bylo postaveno pro orchestry.
Poprvé tu živě nahrával Edward Elgar s Londýnským symfonickým orchestrem.
O 70 let později se tu k původnímu zdroji vrátili Kanye West a John Legend.
Chceš jen tohle?
Jistě že jsem vnímal historii Abbey Road.
HLAS KANYE WESTA
I proto mi to přišlo tak důležité.
A věnovali jsme hodně času a úsilí…
Dorazili jsme s velkým předstihem a tvrdě zkoušeli,
protože jsme chtěli dostát tradici.
Chtěli jsme dostát mystériu legendárního studia.
STUDIO JEDNA
Hrát v Abbey Road bylo…
Je to jedna z těch věcí,
když sníte o tom, že budete hudebník nebo rapper,
neumíte si to vůbec představit.
A když to někdo nadhodí, napadne vás: „Ty jo, to fakt jde?“
A hodně jsme orchestrovali.
Spolupráce se smyčcovou sekcí byla ložená věc.
Napadlo mě, že to představení dá novou úroveň.
Nová třída hiphopu.
V Abbey Road jsem se cítil jako malíř v obchodu s výtvarnými potřebami.
Máte tam všechny barvy a říkáte si: „Udělám tohle! Udělám tamto!“
A mít tam Johna s pianem,
instrumentaci, orchestraci.
To všechno… V hlavě mi to jen šrotovalo.
Děkuju!
STUDIO JEDNA
Zásadní okamžik pro mě byl, když jsem sem přijela poprvé.
Myslím, že člověk nikdy nezapomene, když něco dělá poprvé…
Prošlo tudy tolik lidí
a vytvořili tolik významných hudebních děl,
která mnohým změnila pohled na věci.
To všechno vás nutí povznést vlastní výkon.
Je to něco v tom prostoru.
A když se do toho začtete a přijmete to,
vytvoříte něco dojemného a krásného.
Aspoň myslím.
Když vstoupíte na místo s takovou historií,
je to svým způsobem posvátné.
Vše, co se tu odehrálo před vámi.
Lidi sem chtějí. Chtějí tu nahrávat.
Chtějí zvuk Abbey Road.
Máte jen ty prchavé chvíle, co proběhnou.
A když s lidmi navážete smysluplné vztahy,
naplněné city a láskou a tím vším.
Něco z toho se stalo v Abbey Road. Bylo to výjimečné.
Vždy jsem měl pocit, že jsem se narodil v rohu studia dvě,
že mě Abbey Road přivedlo k životu a naučilo mě, jak to dělat.
Začínal jsem tu a snad tu jednou skončím. Nevím.
Ale je to pro mě obrovské.
Studia jsou skvělá místa pro setkávání podobně laděných lidí.
Jako obchody s deskami, jako hospody,
jako fotbalové stadiony.
A dá se tam
být s ostatními muzikanty a dělat s nimi muziku.
Je to velmi duchovní. Minimálně.
Odkaz Abbey Road nejde přehlédnout.
Trochu jako když nemyjete konvici na čaj.
Necháváte tam usazeniny,
protože to čaj obohacuje.
Studia jsou podobná.
Jdete do studia dva a cítíte, jak jsou tam zdi prosycené hudbou.
Písničky, které jsme tu nahráli,
jsou neuvěřitelné vzpomínky.
Lidi, se kterými jsme pracovali, jsou fantastiční.
Takže mám nádherné vzpomínky.
Kdyby ty zdi mohly zpívat.
Někoho pro vás mám.
- Haló? - Ahoj!
Ahoj, lidi.
- Jak to jde? Ahoj.
- Dobrý. Máme hotovo! - Dobře! Skončili jsme.
- Skončili jste? Jo. Je to.
Poslyš, mám tě rád. Opatruj se.
- Jo, já taky. Tak jo. Ahoj.
- Uvidíme se. - Ahoj.
Měl jste něco z té muziky rád?
- Ahoj. - Zeptej se ho ještě jednou.
- Byla fantastická. - Zrovna jsem chtěla říct, proč…
To se mi líbí.
Všichni ti super lidé.
Kde je moje fotka?
To snad není pravda, málem ho přejel!
Nejde proud. V tomhle prostředí se nedá pracovat.
- Stiskni 15 ampér. Pak přehrát. - Tu už… Promiň.
To je všechno.
Překlad titulků: Jiří Zbořil