Jeg heter Mary.
Abbey Road Studios har vært en del av livet mitt så lenge jeg kan huske.
Det føles magisk hver gang jeg går i disse gangene.
Jeg husker ikke første gang jeg var her.
Dette er meg i studio to. Et bilde tatt av moren min, som var fotograf,
og som spilte i band med faren min.
Jeg vil fortelle historien om noen av de legendariske opptakene
som ble spilt inn her gjennom de siste ni tiårene.
Fra klassisk til pop til filmmusikk.
En grunn til at jeg ville lage dokumentaren,
er fordi jeg husker et bilde av mamma som leder Jet over gangfeltet.
-Å, ja! -Husker du det?
Ja! Helt klart.
Det som skjedde, var at vi bodde i nærheten, som du vet.
Og vi hadde en liten ponni som het Jet. Og hun elsket hester så høyt
at når vi gikk hit for å gjøre noe, tok hun bare med Jet.
Så derfor er det et bilde av henne og ham som krysser gangfeltet.
Og han kom inn i studioet. Jeg tror han oppførte seg pent.
STUDIO TO
For du kom tilbake hit med Wings? Husker du at du bestemte deg:
"Jeg kunne dratt hvor som helst, men neste fase skal foregå i samme studio"?
Ja.
Vi hadde brukt andre studioer i London enn Abbey Road.
Men vi likte dette best.
STUDIO TO
Så da jeg skulle spille inn med Wings, tenkte jeg:
"Det er det beste studioet. Jeg kjenner det og mange av folkene."
Mange av dem var her fortsatt. Og er det fortsatt.
Det er bare et fint studio. Alle mikrofonene virker, vet du.
Det høres dumt ut å si, men i noen studioer gjør de ikke det.
Så det var fint å komme hjem igjen.
Når man kjører gjennom den lille porten ved gangfeltet,
man blir aldri lei av det.
Hver gang jeg kjører forbi, ser jeg graffitien og tenker:
"Gangfeltet er magisk. Det har skjedd magiske ting her."
Det er historie. Den siver ut av veggene.
Et eller annet sted er det en ung fyr nå,
drømmen hans er å gå inn hit og spille en låt her.
Man kan ikke la den drømmen dø. Noensinne. Det er en veldig åndelig ting.
Ja, det er utrolig.
Forhåpentligvis vil det være her i millioner av år.
Det er jo en nasjonalskatt. Ikke sant?
Første gang jeg hadde vært her,
fikk jeg en følelse av å ha utrettet noe ved å gjøre noe
jeg hadde fantasert om på rommet mitt som barn.
Jeg tenker på Abbey Road som
en slags mor til musikken som blir fremført der.
Hun har bevart den for oss.
Hun har omgitt den med sin personlige akustikk. Slik blir den en gave til oss.
Vi bruker det. Vi tror vi leier det. Det er noe mer åndelig enn det.
ABBEY ROAD NR. 3
Den 12. november 1931
skal sir Edward Elgar formelt åpne et enestående innspillingsstudio.
Den høyt aktede komponisten er en tilhenger av det nye opptaksmediet.
Han gjør seg klar til å spille komposisjonen sin inn på en plate…
-Klare? -…med London Symphony Orchestra.
Greit.
STUDIO EN
For tre år siden kjøpte Gramophone Company
Abbey Road nr. 3 i St. John's Wood i London på en auksjon.
ABBEY ROAD NR. 3
En enebolig med ni soverom, fem stuer,
tjenerboliger og en stor hage på baksiden
har blitt omgjort til verdens største og best utstyrte studio.
En voksplate.
Den opprinnelige platen som det lages mange tusen kopier av,
som folk i hele verden kan glede seg over.
STYREFORMANN I E.M.I. 1954-1974
Da jeg startet, tapte selskapet en halv million i året.
Man tjener ikke penger på klassiske plater.
Så jeg begynte å se etter hvem vi hadde i bransjen,
som kunne noe om popmusikk.
Jeg sang fra da jeg gikk på skolen. Så jeg må ha vært 14 eller 15.
Og jeg spilte inn min første plate i Abbey Road da jeg var 17.
Og Norrie Paramor ga oss en audition.
Han var produsent hos EMI.
Da spilte vi sangen "Move It" for ham for første gang.
Da ble vi opprømte over at vi faktisk skulle i studio.
Og det viste seg å være Abbey Road.
Studio to ble faktisk hjemmet vårt i veldig mange år.
STUDIO TO
Jeg syns at Abbey Road ga liv til rock and roll.
Fordi de gikk i spissen for et av de største musikalske skiftene.
Historisk sett var rock den største, raskeste og mest langvarige forandringen.
I 1950 utgjorde det britiske platesalget bare tre og en halv million pund.
Innen 1960 hadde summen økt til 15 millioner pund.
Det største selskapet er Electric and Musical Industries, EMI,
som selger nesten halvparten av alle platene.
Selskapene EMI eier omfatter Parlophone, HMV og Capitol.
EMI er verdens største plateselskap.
Styreformannen deres, sir Joseph Lockwood, ser realistisk på konkurrentene.
Alle kan jo være med. Konkurransen er voldsom.
Alle som syns at dette er en enkel bransje, bør komme og prøve seg.
MARINEIDENTITETSKORT
PRODUSENT
Jeg startet i platebransjen i november 1950.
Jeg hadde gått på Guildhall School of Music
og ble invitert til EMI Studios til et intervju.
Overraskende nok for meg ga de meg en sjefsstilling hos Parlophone,
og Joe Lockwood sa:
"Du er den yngste selskapssjefen vi har hatt. Det er best dette går bra."
Så jeg begynte å se etter noe.
Jeg begynte å se etter noe som en Cliff Richard.
LETINGEN ETTER NESTE CLIFF
Beatles hadde signert med Decca, lagd en plate og ikke utgitt den.
PRODUSENT
Og Brian Epstein kom til dem som en siste utvei.
De var det. Han hadde vært hos alle andre.
Faren min likte Brian. Brian var hyggelig. Han sa: "Du kan vel ta dem med hit."
Så vi kom hit, og George Martin ankom.
"Ok, gutter. Hva skal vi gjøre?"
Han syntes ikke de var så flinke. Men likte å være sammen med dem.
Han så også på dem og tenkte:
"Hvem av dem er Cliff, og hvem er The Shadows?"
STUDIO TO
Jeg hørte dem spille. Og sangene de ga meg, var ikke særlig gode.
"Love Me Do" var den beste jeg fant.
George var utrolig.
Vi kunne ikke si noe annet enn: "George var utrolig."
Vi var gatemusikanter. Ingen kunne skrive eller lese noter.
Vi fikk en liten hit med "Love me Do". Og senere kom vi med "Please Please Me".
-Hva driver du med? -Det er vanskelig. Jeg klarer det ikke.
Klarer ikke å holde følge. Jeg bare… Jeg har den ikke.
George Martin var ikke særlig imponert. Han sa: "Kan vi spille fortere?"
Og vi sa: "Nei." Eller det gjorde vi ikke.
Vi tenkte: "Nei", men sa: "Ja."
Opptak sju.
STUDIO TO
Vi var ikke imponert, men han sa "Det blir deres første nummer én."
Han hadde rett.
Da "Please Please Me" ble en suksess, utviklet de seg som låtskrivere.
"From Me To You" og "She Loves You" fulgte.
Og hver av dem var gode låter.
Og jeg innså tidlig at vi trengte en plate veldig snart.
Vi spilte inn albumet i februar 1963. Og vi gjorde det på én dag.
ET ALBUM PÅ ÉN DAG
-Skal vi gjøre det på andre vers? -Ja.
Hallo?
Så vi kom inn tidlig på morgenen. Gjorde oss klare.
Og så spilte vi alt vi kunne.
Teknikerne var i etasjen over, de mikset det.
STUDIO TO
De mikset dem faktisk underveis.
De visste hvor høy trommene måtte være, hvor høy stortrommen burde være,
så de balanserte liksom alt.
Og på den tiden ble de faktisk kalt "balanseteknikere".
Ideen er å gjengi bandet som en liveopptreden.
Dette er dem rett fra Cavern Club til Abbey Road.
Jeg fikk dem til å jobbe hardt. Spilte dem inn nesten som en radiosending.
Alt jeg hadde var to spor.
Det er bare bandet som spiller live i rommet. Og på spor to…
…har vi Johns vokal alene. Og Paul and George som synger med ham.
Og vi gjordet på litt under 12 timer fra start til slutt.
Skjønner du? Det var ikke: "Jeg er så sliten. Jeg er…"
Nei. Om vi spilte…
Det var det fine med Beatles, alle drev med det for musikken.
Vi spilte. Det var det viktige. Og du vet, det fungerte ganske bra for oss.
SJELEN HENNES I HVER ENESTE NOTE
Fordi musikk er noe av det viktigste i livet mitt…
SUVI RAJ GRUBBS STEMME PRODUSENT
…sa vi at vi skulle ta sjansen
og komme hit til England for å se om jeg kunne finne meg en jobb.
Den 19. september 1960
stilte jeg på jobb i Abbey Road Studios. Det er sånn jeg startet.
-Om du… -Jeg ville ikke vært så ille.
-Om hun… Akkurat det jeg skulle si. -Jeg tror det holder. Vi spiller.
-Ja. -Er du fornøyd med lyden?
-Ja da. -Greit, kom igjen.
Jacqueline du Pré var en perfekt person å spille inn med
fordi hun ble aldri utålmodig…
STUDIO EN PRØVE
…uansett hvor lang tid du brukte på balansen.
Og med hennes bølger av lyd, var hun vanskelig å ta opp.
-Balansen er grei. -Spill fra den gjentatte D-en.
Mange musikere jeg beundrer, har spilt inn her.
Og mange av
-yndlingsopptakene mine er herfra. -Ja.
Kunstnere som Jacqueline du Pré, Daniel Barenboim.
Jeg vokste opp med lyden av dem.
Og lyden jeg lyttet til under oppveksten, ble spilt inn her.
Vi pleide å høre mye på musikk i bilen på bilturer.
Foreldrene mine hadde en CD med hennes opptak av Elgar-konserten.
Jeg må ha vært fem eller seks.
Når man lytter, føler man virkelig at hun gir alt,
hele sjelen sin, til hver eneste note hun spiller.
Jacqueline du Prés innspilling av Elgar-konserten ble lagd her,
og da jeg spilte den inn for et par år siden, var det i dette studioet.
Sannsynligvis akkurat her jeg sitter.
Det var en enorm ære for meg og utrolig spesielt å tenke på.
STUDIO EN
CELLOKONSERT I E-MOLL
Jacqueline, i juli 1971 hørte vi
at du led av en nervøs utmattelse og skulle hvile i et år.
Alle sa: "Stakkars. Hun har jobbet for hardt."
Da innså vi at det ikke bare var nervøs utmattelse.
STUDIO EN SONATE FOR PIANO OG CELLO I F-DUR
Nei, det viste seg å være multippel sklerose. Man blir selvsagt veldig skremt.
Men jeg hadde flaks,
for talentet mitt utviklet seg veldig tidlig.
Så innen MS-symptomene mine var
kraftige nok til at de påvirket hvordan jeg spilte,
hadde jeg gjort alt jeg kunne ønsket med celloen.
Etter at sykdommen hadde fått makt over henne,
ringte Daniel meg en dag og sa: "Hva skjer i studio en i morgen?"
Kan du bestille det med tittelen: "Daniel Barenboim-prøver"?
Han sa: "Vi skal prøve å spille inn noe. Ikke bli skuffet om det ikke blir noe av."
OPPTAKSARK
Jeg tenkte at du ville se dette.
Det er teknikerens notater fra hennes siste opptak her.
Det er økter, men to av dem er strøket ut, så jeg tror at bare to ble brukt.
Det står at hun ble syk etter to økter. Jøss.
Du Pre syk etter to økter
Det er noe utrolig sårbart og skjørt ved dette.
Jeg elsker det,
og at vi kan lytte til det nå… Jeg syns at vi er veldig heldige.
Startet opus fem, spilte de første taktene,
la tilbake celloen og sa: "Det var slutten på dagens underholdning."
Det var siste gang hun var i studioet.
DEN LILLE MAGIEN
Brian Epstein og far hadde et godt forhold.
Ja.
Og de jobbet som et team, så i 1964 tror jeg
at de lå på førsteplass i Storbritannia i 36 av 52 uker.
Noe som aldri vil skje igjen.
Når man tenker på… Det er helt vilt.
Det var selvsagt med Cilla Black, Gerry and the Pacemakers og Beatles.
Og alle var fra Brian Epsteins stall, produsert av faren min i Abbey Road.
Cilla, tror du at du hadde nådd toppen uten Brian Epstein?
-Nei. -Hvorfor ikke?
Fordi jeg kom fra Liverpool.
På den tiden ville ingen høre noe om folk fra Liverpool før Brian dukket opp.
Det var en ulempe for alle fra Liverpool på grunn av måten de snakket på.
-Få opp farten litt. -Greit.
-Ok, Burt. Kom an. -Start opptaket, takk.
STUDIO EN
-En gang til. -Det var bra, skatt. Vi må…
-Hei, Brian. -Det låter nydelig.
-Hei, hvordan går det? -Fint.
Bra.
-Det føles bedre der ute. -Ja.
Men jeg vil ikke fortsette i hele natt.
-Det blir bedre hver gang. -Ja, faktisk.
-Hva er galt? Jeg vil ikke… -Jo da, men vi trenger…
Burt Bacharach var veldig opptatt av å spille inn gang på gang.
Han ville få fatt i noe ingen andre så.
-Vi finpusser bare litt nå. -Meg?
Og jeg husker et flott opptak, og at vi fortsatte med 15 opptak til.
Alle ble veldig slitne, og orkestermusikerne ble irritable.
Og jeg trykket på knappen og sa til Burt: "Hva er det du er ute etter?"
Han sa: "Jeg vil bare ha den lille magien."
"Jeg tror du fikk magien i fjerde opptak."
Det fikk vi selvsagt. Det var opptaket med presisjon.
Jeg tror vi har det. Ferdig.
PLATEN SOM FORANDRET ALT
Beatles var en av Storbritannias største eksportindustrier.
Og Brian hadde dem som et slags boyband.
Og det var nifst, det var ikke hyggelig.
Så de måtte egentlig bare slutte eller gå inn i en bunker.
Bunkeren var Abbey Road.
Ville det plage dere å ikke dra på turné?
Nei, det tror jeg ikke. Om ingen hører på oss,
og vi ikke kan høre oss selv, kan vi ikke forbedre det. Vi kan ikke bli bedre.
Vi prøver å bli flinkere til ting som å spille inn.
Det begynte å bli forferdelig, så vi la planer for hva vi skulle gjøre.
Dette vil gi oss masse tid til å spille inn.
Og det andre fine med Abbey Road var at det var gratis.
I kontrakten vår hadde vi ubegrenset innspillingstid.
Trenger ikke det. Jeg tror vi vil synge den en dag til.
Nei, dette var egentlig hjemme vårt. Vi tilbrakte så mye tid her.
Vi snakket om hva vi skulle gjøre. Og…
Han sa: "Det vi bør gjøre, er å lage en plate og sende den på turné."
Så vi begynte å lage Sgt. Pepper.
Den åpner med et interessant nostalgisk minne om gammel vaudeville.
Og gode gamle dager.
Så: "With a little help from my friends". En erklæring om et felles formål.
Den neste er som en erklæring om fantasi.
"Lucy in the Sky With Diamonds" som et viktig element.
-Med Sgt. Pepper endret reglene seg. -Konsentrer dere.
De ville bruke studioet som lekeplass. Og de ville male bilder med lyd.
-To! -En av mine beste begynnelser.
Galningene begynte å ta over asylet.
Vi hadde iblant en miks som foregikk i kontrollrommet her i nummer to.
Og så holdt vi på med en annen i nummer tre.
Så hele bygningen var vår. Og det er mye utstyr her.
Vi sa: "Kan vi spille på det? Eller kan vi gjøre det?"
De hadde et Lowrey-orgel som jeg bruker først i "Lucy in the Sky With Diamonds".
Det var en kunstner som het Mrs. Mills, som hadde et bestemt…
Der er det!
Og vi lekte oss med det og sa: "Jøss, det er en nydelig lyd!"
Et fint rock and roll-piano.
Og så var det Daniel Barenboims klassiske Steinway.
Det var alle disse greiene.
Og jeg tror at det er en av grunnene til at Beatles' musikk alltid var interessant
når det gjelder instrumentene.
Jeg var der rundt 1962, tror jeg.
Og jeg syns at "When I'm Sixty Four" var morsom. En nydelig sang.
Den siste er "A Day in the Life" som jeg syns er det beste diktet.
Den viktigste sangen på albumet, "A Day in the Life", begynte svært enkelt.
Og vi fikk opptaket av prøven, første opptak. Første gang jeg hørte den.
Sett mikrofonen på pianoet veldig lavt. Bare ha det med omtrent som maracas.
John teller opp ved å si: "Sukkerfeen, sukkerfeen…"
"Day in the Life" kom da John kom hjem til meg for å skrive litt.
Og han hadde lest avisen.
Guinness-arvingens Lotus "falt fra hverandre" i kollisjon
Og jeg tror at vi skrev det andre verset ved å se i avisen etter ledetråder.
STUDIO EN OG TO
Ble Tara drept for henne?
"A Day in the Life" virker komplisert…
…men den er fantastisk enkel slik den er lagd.
Alt de hadde, var fire ting de kunne sette sammen til en vegg av lyd.
Selv orkesteret er bare på ett spor.
Det er de fire i et rom, som lager lyd sammen.
John synger en ledevokal her. Men han spiller den inn på nytt senere.
Her det endelige opptaket av ham. Som er en utrolig lyd.
Det er grunnleggende sett låta.
Så la jeg til en bit jeg hadde. Det var: "Våknet, falt ut av senga."
Paul tar det tilbake til den virkelige verdenen.
De ante ikke hvordan de skulle forbinde sangene. De etterlot et hull.
Og de visste ikke hvordan de skulle avslutte sangen.
Jeg husker at vi pratet om ditt og datt.
Jeg sa: "Det hadde vært fint å ha et symfoniorkester. Jeg har noen ideer."
Paul sa til faren min: "Jeg vil høre en orkesterorgasme."
Faren min sa: "Greit."
Det var det andre fine med å komme hit. Redskapene var der. De var tilgjengelige.
George Martin, studio en.
Alt var liksom her. Så vi benyttet oss av det.
Så vi gjorde det med "Day in the Life". Vi hadde det store orkesteret og ideen.
Instruksjonen de fikk, var å begynne
på den laveste tonen på instrumentet og gå gjennom alle tonene
til de nådde den høyeste tonen.
Og dere må også spille fra helt stille til så høyt dere bare kan.
Men dere må møtes i harmoni og på et perfekt tidspunkt.
De så på meg litt som: "Vi får ikke vanligvis sånne instruksjoner."
Så George beskrev det litt mer for dem.
Han sa: "Dere bør ha nådd halvveis på dette punktet,
og så kan dere gå til det store crescendoet her omtrent."
Seks, sju,
åtte, ni, ti, elleve, tolv,
tretten, fjorten, femten, seksten, sytten,
atten, nitten, tjue, tjueen!
"A Day in the Life."
Dette er åttende opptak, og det er koret på slutten.
Koret?
De tenkte opprinnelig: "Ville det ikke være fint å ha et kor som sier 'um'?"
Hva er tonen? Skal vi dobbeltsjekke?
Det er et av de største antiklimaksene noensinne.
Det er et stort crescendo fra orkesteret, og så…
…tre, fire.
Så…
De hadde fire flygler, og vi satte dem…
Og alle kunne se, og vi talte opp, og så…
Greit.
-Det var bra. Takk. Det er fint. -Hei?
Jeg tror det holder for bakgrunnsvokalen.
-Nå henter vi musikerne. -Jeg tror perioden føltes spesiell…
GEORGE HARRISONS STEMME
…fordi det var en stor bølge av energi og bevissthet.
Det var en slags mini-renessanse.
Det var så kort tid etter slutten av krigen,
og de av oss som ble født under krigen, minnene våre var i svart-hvitt.
Men det ble gradvis bedre og bedre.
På 60-tallet var det technicolor. Du vet, alt var…
STUDIO EN
Så her var vi i London, som var i fyr og flamme.
FØRSTE INTERNASJONALE DIREKTESENDING
Det var kunstnere, forfattere, diktere og malere.
Trengte man et plateomslag, så kjente man masse kunstnere.
Peter Blake, Richard Hamilton som tilhørte miljøet.
Peter Blake lagde selvsagt omslaget til Sgt. Pepper.
Han og hans daværende kone.
Det var sent på 60-tallet, og det var så spennende.
KOM TILBAKE, MILLY!
Musikken var spennende. London var spennende. Alt var spennende.
Jeg sier alltid at jeg er takknemlig for å ha vært der i den perioden,
for en slik tid kommer aldri tilbake.
Og for meg var det på en måte starten på min reise.
Jeg reiste i en varebil med Bluesology i tre år.
Og jeg var lei av det og ville gjøre noe annet.
Jeg ville skrive sanger
og trodde aldri jeg ville bli Elton John, sanger, låtskriver og artist.
Så jeg ble sessionmusiker.
"He's Heavy, He's My Brother", første opptak.
-Og jeg arbeidet mye her. -En, to, tre, fire.
LUKTEN AV FRYKT
Reg Dwight var en låtskriver vi kjente,
og han spilte keyboard for oss på "He Ain't Heavy, He's My Brother"
som sessionmusiker. Jeg tror han fikk omtrent tolv pund for det.
Han ville nok tatt mer i dag.
OPPTAKSARK
Nei. Han ville gjort det gratis.
Reg på flygelet nederst i trappen. Meg på trommene i nærheten.
Vi ville ikke flytte flygelet, for da kan det bli ustemt.
Så jeg satte trommene ved siden av Elton. Og så var det Bernie Calvert på bass.
Det var det grunnleggende sporet. Med Clarkey på ledevokal.
Og Elton telte oss inn. Det er fortsatt på båndet et sted.
STUDIO TO
Man kan høre at det er meg. Det er min pianostil.
Jeg var heldig, for da det ble kjent at Reg kunne spille piano,
fikk Reg mange jobber.
Og jeg ble betalt av Dick James Music som låtskriver.
Femten pund i uka.
Men de ekstra pengene jeg tjente som sessionmusiker,
lot meg kjøpe platene jeg elsket, og det var så mange av dem,
kjøpe noen klær og betale husleia.
1 pianist - Reg Dwight 6 timer - dobbelt lønn etter midnatt
Jeg har så mange minner om å komme hit. Lukten av Abbey Road.
Jeg luktet faktisk av frykt da jeg kom. "Kommer jeg til å dumme meg ut?"
Det formet meg som mann. Det formet meg som musiker.
Det gjorde meg god. For jeg måtte bli god på tre timer, måtte levere.
Jeg husker at jeg spilte med Barron Knights her.
"Hey Jude" hadde akkurat kommet ut. Så jeg stod der med Bernie.
Faren din kom inn og sa hei til Barron Knights.
Det var første gang jeg hadde sett noen som var så kjent.
Og jeg stivnet, og det gjorde Bernie også.
Barron Knights ba Paul om å spille "Hey Jude" på pianoet, og han gjorde det.
Bernie og jeg har aldri glemt det. "Herregud, vi så Paul spille 'Hey Jude'
på den tiden plata kom ut."
Tenk deg det.
For en ung fyr fra Middlesex som meg? "Å, herregud."
Og det var bare forbløffende.
STUDIO TO
Hvordan kan man la være å fortelle det? Bernie og jeg snakker fortsatt om det.
Og det var utrolig.
Så faren din har gitt meg mye glede i livet. Så mye glede.
Han aner ikke hva det øyeblikket betydde for meg, men det håper jeg han vil nå.
UNDERHOLDNINGSBRANSJEN ER GRUSOM
Jeg var studiomusiker.
Så jeg kom hit fra jeg var rundt 17 år og fremover.
Sytten, atten, nitten, tjue og så videre. Enda lenger.
Jimmy Page, hva er en sessiongitarist?
En som kommer for å spille inn plater. Ikke nødvendigvis bare for én kveld,
og som håper at de vil få en hit, men som bare får et vanlig honorar.
Så hvordan ble du sessiongitarist?
Vet ikke. Kanskje de syntes at jeg var flink til det.
Du kjenner meg som elektrisk gitarist, men jeg kan også spille akustisk gitar.
Og jeg kunne spille munnspill.
Så jeg fikk jobber der jeg spilte bluesmunnspill
eller fingerspill eller folkemusikk på gitar, fordi det var veldig moderne da.
Og elektrisk gitar, slidegitar og alle sånne ting.
Hvordan er det å jobbe med noen av de store navnene i underholdningsbransjen?
-Skuffende. -Hvorfor det?
De når ikke opp til det du forventer at de skal være.
Det er generelt ganske skuffende.
Det er nok dårlige nyheter for noen platefans.
Jeg har gjort alt mulig i studio en, der de spilte inn filmmusikk.
Det er der Goldfinger-sporet med Shirley Bassey ble spilt inn,
og jeg var med på det.
8. februar 1960
Fioliner Bratsjer/celloer - kor
Goldfing… Beklager. Kan vi gjøre…
Opptak 11. Spill inn over alt sammen.
John Barry går gjennom det.
STUDIO EN
Det går kaldt nedover ryggen på en når den starter, og jeg spiller med.
Og de hadde en enorm skjerm.
Og jeg måtte synge "Goldfinger" ut ifra det som skjedde under rulletekstene.
Jeg var ikke langt ifra der hun var. Jeg sto mer eller mindre i første rekke.
Og alle orkestergreiene er bak dem.
Femten, opptak femten.
Helt på slutten av opptaket, hun hadde en kraftig stemme,
kan jeg høre henne ta den siste tonen.
Men da slutten kom, var ikke rulletekstene ferdige, og jeg måtte holde tonen.
Og den varte i en evighet.
Og rulletekstene går og går.
Og han sier: "Fortsett." Og jeg var…
Så falt hun sammen på gulvet. Det var så utrolig dramatisk.
Og når hun synger, gjør hun alt mulig teatralsk.
Det er noe man aldri glemmer. Absolutt ikke.
De ga meg vann, klappet meg på hånden med vann…
iskaldt vann og alt mulig. Jeg var…
Underholdningsbransjen er grusom. Veldig grusom.
Men den var en verdenssuksess.
ET BAND IGJEN
Hvor ville du vært i dag uten Mr. Epstein?
Det vet jeg ikke.
Jeg forstår at Maharishi snakket med dere alle sammen.
Kan jeg spørre deg om hva slags råd han ga deg?
Han sa at vi ikke skulle bli overveldet av sorg,
og at vi skulle tenke gode tanker om Brian.
Fordi alle tankene vi har om ham, vil komme til ham der han er.
EPSTEIN DØR 32 ÅR GAMMEL Skaperen av Beatles
Hans død forårsaket en grunnleggende forandring i Beatles.
Han var ankeret de kunne feste seg til.
Som var med dem før de ble kjente. Det er avgjørende. Folk trenger det.
De trenger referansepunktet med å vite hvem de er før de blir kjente.
Og han var borte.
Det kan ikke understrekes nok. Det forandret alt.
Vi sa: "Hva gjør vi?"
Det skjer når noen forlater livet ditt.
Man har en sorgperiode.
Og så dukker du frem igjen og tenker: "Vi bør… vi må gjøre dette.
Vi må lage en god plate nå. Vi må fortsette."
Vi må velge hvilken stemme vi skal bruke.
-Jeg syns stille er bedre. -Jeg også.
Den er litt trist.
Jeg hadde en gitar som lignet denne. Og jeg hadde akkurat skrevet den.
Og lydmannen har lagt stoff her så foten min ikke skal smelle.
Men på plata gjør jeg det. Jeg smeller. Og jeg spilte…
STUDIO TO
-Ja. -Og så fullføre…
Jeg tror at jeg glemte formatet.
"Bebe Daniels", andre opptak!
Hva gjelder White Album, så elsket jeg det, fordi vi…
Det ble ikke nevnt, men vi visste at vi ville bli et band igjen.
Yndlingssporet mitt er "Yer Blues".
Der vi tok alt inn i et rom…
…mindre enn dette teppet.
LAGERROM I ABBEY ROAD
Det svingte skikkelig. Vi ble bare dette utrolige, tette bandet.
Det er et av de aller største minnene for meg.
Abbey Road var albumet jeg aldri trodde ville bli lagd.
For før Abbey Road spilte vi inn et album som het Let It Be.
Det var en trist plate.
Jeg mistet kontrollen. Stemmen min ble ikke hørt.
Og jeg mistet veldig motet.
Let It Be fragmenterte og forvrengte dem som mennesker,
og de oppga den bare. Og Paul McCartney ringte faren min og sa:
"Vi vil gå tilbake og lage en plate slik vi pleide. Og det vil bli den siste."
Han sa: "Ja, men ikke noe tøys.
Så lenge dere kommer, og vi lager platen slik vi pleide. På en ordentlig måte."
Så jeg skrev bare sanger og ringte dem.
Og det var: "Hei, Ringo. Hvordan går det?"
Vi visste at det var Paul. Og Paul ringte og sa: "Hei, gutter."
-"Hva syns dere om å lage en ny plate?" -"Skal vi gå tilbake til studioet?"
For de var fornøyde med å sole seg.
Om det ikke var for ham, ville vi lagd tre album. I stedet for åtte.
Så vi kom tilbake hit og lagde albumet som ble Abbey Road.
STUDIO TO
Vi var i et av studioets kontrollrom og begynte å mikse albumet.
-Vi tenkte: "Hva skal vi kalle det?" -Vi tenkte ikke på Abbey Road.
Vi tenkte at med neste album skulle vi til Egypt og pyramidene.
Eller at vi måtte til en vulkan på Hawaii. Vi hadde alltid disse store samtalene.
Og så sa vi: "Pokker heller. Vi går bare over gaten."
STUDIO TRE
Jeg tegnet et lite bilde av et gangfelt med fire mennesker.
Nå kan man ikke kjøre bil der uten å bli sittende fast.
De ansatte kalte alltid EMI Studios for Abbey Road.
Men etter dette albumet
gjorde Ken Townsend, studiosjefen, det offisielt og endret navnet.
Ken brukte en stor del av livet sitt i Abbey Road.
Han begynte som teknikerlærling i 1950.
Og gikk av med pensjon som styreformann i 1995.
Abbey Road har alltid føltes som en familie for meg.
Jeg tror det er fordi de fleste ansatte starter karrieren her
og oppmuntres til å jobbe seg opp.
Teknikerne her har alltid vært førsteklasses.
Det er deres innovasjon
som gjør at Abbey Road har det ryktet det har i dag.
De som jobber her, er noen kule eksperter. Og de er virkelig kunstnere selv.
Men vi utfordret dem. Jeg tror det fascinerte dem.
"Kan vi gjøre det? Vi har aldri gjort det før, men kanskje om vi gjør dette."
De er tekniske eksperter, så de prøver bare å finne ut av enigma-maskinen.
Når noen har et problem, sier de: "Gå til Lester."
Om noen trenger et batteri eller en skrue og mutter…
TEKNIKER
…eller en ventil eller noe sånt: "Lester har det."
Hva jobber du med, Lester?
En mikrofon fra 1960-tallet som noen har mistet,
og der er de ødelagte bitene som jeg limer sammen.
-Hvem mistet den? -Ingen tar skylden for det.
Abbey Road har det beste utstyret i verden.
Dark Side Of the Moon og Sgt. Pepper tåler tidens tann
fordi de er flotte plater, men de er også teknisk fremragende.
De høres ikke gamle ut. Det er avgjørende.
STUDIO TRE
Syds første idé når det gjaldt bandnavn, var "The Tea Set".
Vi skulle spille konsert, og de sa: "Dere kan ikke være 'The Tea Set'."
Vi har allerede et band med det navnet.
Da fant Syd på navnet Pink Floyd.
Vi hadde signert en avtale med EMI. Og det fikk oss hit.
Og vi var i studio tre, som er der vi er nå.
Og Beatles var i studio to.
Og vi… Jeg vil ikke si "fikk en audiens",
men vi ble invitert til å gå og se hva som foregikk.
Ja, vi fikk veldig følelsen av å være de nye, og de var avgangselevene.
Det er en fascinerende bit av historien.
Herlighet. Vi var i Abbey Road da de lagde Sgt. Pepper,
og vi spilte inn vårt første album.
Og det kom ut,
og vi kjørte til en konsert et sted i Nord-England i en Zephyr Six.
Og June Child, som kjørte oss, stanset på en rasteplass.
Og det var omtrent…
Og vi sto på en rasteplass og hørte på Sgt. Pepper, og jeg var bare…
"F*** ta. Dette er helt utrolig." Og det var det. Og er det, selvsagt.
Og jeg tror at den frigjorde en hel generasjon unge engelske menn og kvinner,
de fikk lov til å skrive sanger om virkelige ting.
Og ha mot nok til å godta følelsene sine.
Jeg ble med i Pink Floyd fordi Syd Barrett,
forgjengeren og kompisen min, hadde gått fra vettet.
For å si det som det er.
Det var bandet hans. Han hadde egentlig…
Han startet det ikke, men han var det opplagte talentet.
Han var dikter og maler og en veldig talentfull fyr.
Og han var to til tre år yngre enn alle de andre,
men han hadde helt klart kontrollen den korte tiden han var der.
Og da han mistet taket, gikk det fort.
Og han forsvant så fullstendig. Og kom aldri tilbake.
Det var og er utrolig sjokkerende.
opptak
Det fine med Abbey Road på den tiden
var at alle de samme jobbet der da vi lagde den første platen,
som jobbet der da vi lagde Dark Side Of the Moon.
Det var seks år senere eller noe sånt.
Det er mange ting som gjør den veldig god. Tekstene er veldig gode,
og Rogers idé og tekster var…
Ja, han hadde tatt et steg fremover når det gjaldt evner.
Og alt dette sammen
samler det til noe som opplagt har fungert.
-Og slitet… -Feedback-hopp.
-…var en del av… -Det går bra.
…det som gjorde det interessant. Og det som fikk den til å fungere.
Akkurat. Hvor ville rock and roll vært uten feedback?
Man har nostalgiske øyeblikk der man tenker:
"Herregud, noen av de kranglene var fæle", men man kom tilbake neste dag.
Og kranglene handlet om å få det aller beste
og å være uenige om hvordan man kunne oppnå det.
-Kan du skaffe meg fruktkake med krem? -Jeg vet ikke. Jeg var full hele tiden.
Dave ville at man ikke skulle kunne høre stemmene.
Og jeg sa: "Nei, du må være… Om man ikke kan høre det, hva er vitsen?"
Så det var sånn. Det var bare…
Vi var unge og arrogante
og trodde at vi visste hva vi ville, og hvordan vi ville gjøre det.
Vi ville ikke høre på gode råd mye av tiden.
Så det er den.
Jeg mistenker at man må det.
Man må tro en masse på seg selv, og man kan kalle det arroganse.
Jeg syns at det er en veldig god plate. Den er veldig fint satt sammen.
Rick bidro jo med "Great Gig in the Sky". Og ikke glem "Us and Them".
Og det er en fin låt.
Jeg er så glad for at jeg har samarbeidet med Rick fra den tiden.
For han hadde noe helt spesielt.
STUDIO TO
Når man lager et album, spiller man alt inn hver for seg.
Så man hører aldri alt man gjør før alt er ferdig.
Og så trykker man på start og sitter der og hører et helt album.
Det er helt magisk. Det var den gangen det låt aller best.
Jeg tok det med hjem. Og spilte det for Judy, den første kona mi.
Og da det var ferdig, snudde jeg meg for å si: "Hva syns du?" Sånn.
Og hun satt der og gråt.
Og jeg føler meg emosjonell nå, for jeg tenkte: "F*** ta, vi har klart det.
Se på det der." Det er veldig spesielt.
STUDIO TO
Vi oppnådde noe i Pink Floyd med den plata.
Og vi kunne ha sagt: "Vi er ferdige." Slik Beatles gjorde.
Men det gjorde vi ikke. Det var vi for redde til å gjøre.
Og på en måte er jeg glad vi kjempet videre.
For vi lagde noen bra ting etter det.
Det er Wish You Were Here, Animals, The Wall og The Final Cut.
Vi lagde de fire albumene sammen.
Og de er en ganske solid rekke med arbeider.
Det er… Hvordan kan man la være å føle seg veldig fornøyd med å ha vært så heldig
at man har noe som har skapt gjenklang hos de som lytter til musikk i verden
så grundig og så lenge
gjennom de nesten 50 årene siden den kom ut?
Det virker bare…
Det virker helt usedvanlig for meg at man kan gjøre noe sånt.
FELA ER OVERALT
Første gang jeg traff Fela var her i studio tre.
Han var en opplagt leder. Det visste man.
Man møter mennesker som har en sånn utstråling
at man vet at de har en sterk personlighet.
PRODUSENT
Men han var sjarmerende.
Når han gikk inn i studioet med musikerne, ble han til en annen.
Han ble til en magisk musiker.
Jeff.
-Ja? -Jeg vil ta…
-Vi skal ta det opp, Fela. -Ta det opp.
Det var den første opptaksdagen.
Vi spilte inn nesten hele albumet i løpet av den første økten.
-Når lyset tennes. Kom igjen. -En, to, tre, fire.
STUDIO TRE
-Nei, jeg er trøtt. Vi hører på det. -Det er greit.
Jeg ble født i 1936, og ble med i Felas band i februar 1965.
Min rolle var å spille barytonsaksofon.
På den tiden ville plateselskapet at han skulle spille inn i Nigeria,
men studioene var ikke særlig gode.
Så på grunn av Fela dro vi
til Abbey Road Studios i London.
Fordi han insisterte på å spille inn i et enestående studio.
Andre gang vi var i studio, ble Ginger Baker med.
Og vi hadde planlagt å spille inn det albumet live den kvelden.
Dere må møte Ginger Baker! Gi ham en stor applaus.
STUDIO TRE
Folk visste allerede at vi skulle komme. Fela hadde venner.
Og noen av oss hadde vennene våre der,
så nyheten spredte seg som ild i tørt gress.
"Fela er i byen!
-Fela er i byen med bandet sitt." -Ja.
LIVEOPPTREDEN
Ta det med ro. Det holder.
Plata beveger seg. Kom igjen.
En, to, tre, fire.
Vi hadde avdøde Tony Allen. Allen spilte trommer.
Og vi hadde også Ginger Baker på trommer.
Før vi dro, hadde vi allerede øvd på sangene vi skulle spille inn.
Det er veldig viktig, for når du bestemmer deg for å gå i studio,
fins hele lyden i alles kropper.
Den ble tatt imot over hele verden, ikke bare i Afrika eller Nigeria.
Over hele verden.
Og i dag kan man bevitne at Fela er overalt.
Ja.
Hva er forskjellen på EMI og Titanic? Titanic hadde i hvert fall et godt band.
1979 var et fortvilet år for plateindustrien.
Inntektene har rast nedover, og bandene fra 60-tallet selger ikke plater mer.
ÅRHUNDRETS SALG
Jeg startet i mai 1979.
Det dukket opp mange mindre studioer overalt på den tiden.
STUDIOSJEF
Og for å være ærlig var vi dyrere.
Jeg fikk telefoner fra Ken Townsend, som hadde drevet studioet.
Han sa: "En annen gruppe har tatt over som eiere,
og de har kommet inn og har med seg regnskapsførere som sier:
'Trenger vi alt dette tøyset? Hva er dette? Bli kvitt det! Selg alt.'"
Han sa: "Vil du ha det?
For jeg vil at det skal få et godt hjem. Noen som bryr seg om det."
Så jeg kjøpte mye av utstyret.
ÅRHUNDRETS SALG
Det var dette som skjedde. 1980. Vi hadde så mye.
Vi hadde et salg over to dager. En lørdag og en søndag.
For Ken handlet alt om Abbey Road.
Det var til beste for Abbey Road. Og han kjempet så hardt han kunne.
For av og til hadde vi det ikke så travelt som vi burde.
Nummer en sto tomt i måned etter måned.
Vi merket opp et badmintonområde med hvit tape,
og vi pleide å gå dit i lunsjen.
Det gikk masse rykter om at det skulle gjøres om til mange mindre rom.
Det var til og med snakk om å gjøre det om til parkering.
Det syntes jeg var latterlig. Men noen sa at de hadde sett planene.
PLANER FOR STUDIO EN
Noe måtte gjøres.
…lager eller parkering.
Vi måtte inn på et nytt område.
HVEM VIL IKKE LAGE STAR WARS
Det var fint å komme til Abbey Road.
Vi hadde en flott film. Harrison Ford var fantastisk.
Alle var i godt humør. Jeg spilte den tåpelige marsjen…
STUDIO EN JAKTEN PÅ DEN FORSVUNNE SKATTEN
…og trompetene spilte kjempehøyt, og det var gøy.
Det fantes et stort studio for filmmusikk i Denham.
Og vi hørte at de skulle stenge,
og jeg tror Ken kontaktet dem om å flytte til oss.
Vi måtte kjøpe fremvisere. Vi hadde en 35 mm-fremviser i studio en,
og dessuten et lerret på to og en halv meter.
Det var en ny inntektskilde for Abbey Road.
Og vi trengte den for å overleve.
Alle elsket London.
En amerikansk gruppe, og vi var så glade for å være der. Vi elsket det.
Hele atmosfæren i studioet var så annerledes.
Abbey Road var yngre og lettere, og vi hadde det så fint.
Og så kom filmen ut, og publikum elsket den.
Så tingene var som de skulle. Tingene fungerte.
Og det var ingen tvil om at vi skulle tilbake hit.
Jeg visste alltid at du ville komme inn av døren min igjen.
John Williams og George Lucas kom tilbake for Jediridderen vender tilbake.
Det var igjen ganske fantastisk.
En del av Star Wars-franchisen. Hvem vil ikke lage Star Wars?
Jeg begynte først å jobbe med musikken til Star Wars.
Hver dag jeg skrev ble det tydeligere at dette trengte et symfoniorkester.
Det kan ikke være en liten gruppe sessionmusikere.
Musikksjefen i Fox Studios sa:
"Hva med å ansette et symfoniorkester i London?"
Jeg sa: "Flott. Vi gjør det. Vi prøver med London Symphony Orchestra." Det gjorde vi.
Og det var spennende for meg. Jeg sa det da og nå,
det er som å kjøre Rolls-Royce.
Man tenker: "Jippi, dette er… Jøss, for en lyd.
For en perfeksjon. For en balanse. For en klangfylde."
Det virkelig spennende var å dra til Abbey Road og høre hele orkesteret.
For de ville gå gjennom det en gang bare for å spille det,
for å se hvor de var.
6-M-7 ny. Opptak 106.
Det var forbløffende. Det var som plutselig å åpne en julegave.
STUDIO EN
Vi dro til Abbey Road fordi det var tilgjengelig og kunne gjøre jobben,
og ble der og ville tilbake fordi de gjorde den så godt.
Det er ingen grunn til å tro at vi skulle dra noe annet sted den dag i dag.
Perfekt.
-Og… -Akkurat det den trengte.
-Bra. -Det tok…
Opptaket var det morsomste. Særlig med Johnny.
Og det var som et andre hjem.
Man gikk inn og gikk til kantinen, og de hadde bilder på veggene.
Og man var der åtte til ti timer om dagen.
Det er et viktig sted å være som må være behagelig.
Kantinen er en spesielt britisk ting. Vi har ikke noe sånt.
Vi har studiorestauranter, men de serverer ikke alkohol.
Det så ikke ut til å forlenge pausene så langt jeg la merke til.
Og alle kom litt mer avslappet tilbake fra lunsj.
Noe som var bra.
Stykket er nydelig.
-Fungerer det? -Ja, flott. Den scenen er viktig.
Abbey Road er veldig spesielt. Individuelt.
STUDIO EN
Rommet har en lyd. Det lager sin egen støy.
Verken størrelsen eller utformingen virket perfekt. Det virket for lite.
Det er smått og trangt.
Mens de gamle studioene som de vi hadde i Hollywood,
har enormt mye plass.
De har et veldig langt ekko og en nydelig varme.
Det kan redusere artikuleringen og bestemte instrumenter.
Abbey Road virket perfekt. Det var tørt nok. Ikke for mye gjenlyd.
Og ikke så tørt at det ikke hadde en god varme.
Det har et fint uttrykk, en fin lyd.
Ok, Shawn. Vi kan spille inn.
Det er ideelt for den orkesterstørrelsen og den typen jobb.
Det er en gave til musikken.
STUDIO EN
Jeg har ikke gått rundt og dunket i veggene, men de er uansett riktige.
Jeg tror ikke det fins noe annet studio i London som er i nærheten av det.
Kanskje i hele verden.
Bravo. Pause.
Beatles, vi elsker dere
BRITPOPGENERASJONEN
Vi startet Be Here Now her i 1997.
Da var vi litt bråkete, og ble bedt om å dra vår vei.
Noe vi var ganske stolte over. Å bli sparket ut av Abbey Road er…
Stones ble aldri sparket ut.
Jeg husker muligens en fest her.
Det ble sagt at vi ble sparket ut. Det skjedde ikke. Tror jeg.
Og at vi knuste alt. Noen som kommer hit og knuser ting,
trenger å bli knust litt selv. Det ville aldri ha skjedd.
Grunnen til at de ba oss om å dra vår vei,
var at vi var her en kveld med lyset av,
og vi spilte alle Beatles-albumene etter hverandre i mørket,
på et avsindig lydnivå. Og jeg tror at noe ble ødelagt.
Jeg husker at vi var her sent en kveld, og vi var liksom helt borte
og satt i hjørnene og drakk litt og hørte på Rubber Soul og Pepper og alt det der…
Så vilt var det. Skjønner du?
Da vi spilte inn den siste platen sammen, gjorde vi alt her.
STUDIO TO
Den andre gangen de kom, var vi litt mer forberedt på dem,
så vi lagde et hyggelig område i studioet til dem.
Satte inn sofaer, om de ville slappe av og greier.
Jeg husker at jeg gikk ned, og klokken var rundt ni om morgenen,
og Liam dukket opp, stivpyntet med en fin hatt.
Jeg sa: "Hei, du er tidlig ute.
Vi ventet deg ikke så tidlig."
"Jeg har vært våken lenge for å avgjøre hva jeg skulle ha på meg
den første dagen i Abbey Road."
Jeg kom først og gikk sist. Man må føle det, ikke sant?
Man kan ikke bare stikke innom og… "Si ifra når dere trenger meg."
Det går ikke. Ikke sant? Du må la det sive inn i årene dine.
Og sjela di og sånn. Det var som å gå i kirken. Å komme til Abbey Road.
Jeg tror det var slutten.
At det var den siste plata. Dig Out Your Soul.
En enormt stor del av platesamlingen min ble lagd i dette rommet.
Det musikalske språket mitt ble født her. Hårfrisyren min ble født her.
Ingen var større Beatles-fans enn oss, bortsett fra Beatles selv.
Det må ha vært et privilegium å være i 20-årene på 60-tallet.
Det starter med Beatles, og så dukker Stones opp,
og så The Who og The Kinks og alt det der. For en tid å leve på.
Det er narkotikaen. Skjønner du hva jeg mener?
Eller kanskje ikke. Alle denne… De svingende… Hva det nå var.
Alt gikk fra krigstiden og alt det der, til lite grann…
Folk sier at det var narkotika og ditt og datt.
Folk sier at det var miniskjørtet og alt mulig.
Men man kunne se at alle satte i gang. De slo ut håret litt.
Senere generasjoner pleier å se litt mer bakover.
Mens for den generasjonen som kom fra krigens redsler,
fantes det ikke noe å være nostalgisk over. Rasjonering og Blitzen. Nei takk.
Så de så fremover.
Og Gud velsigne dem, for de ga oss noe av den beste musikken noensinne.
Abbey Road er ikke bare et studio fra fortiden.
Det er helt klart et studio for fremtiden.
Kanskje det er fordi jeg er gammeldags
og fordi jeg elsker det Abbey Road betyr for livet mitt, men jeg vil dele det.
Fordi folk lærte meg musikk ved å dele med meg…
IVORS ACADEMY LÅTSKRIVERSAMLING
…hva musikk hadde betydd i deres liv.
-Elyse. -Hei! Sånn uttaler du det.
Ja.
Så mange enorme rock and roll-plater ble lagd her.
Folk tror ikke at det var en tilfeldighet.
De tror at det fins noe magisk i Abbey Road.
Sannheten er at jeg føler at det magiske fins i artisten.
Men artister er overtroiske.
Og Abbey Road skaper på en underlig måte, så snart vi kommer inn,
mye av kontakten som må skapes mellom artist og produsent.
Den skjer nesten umiddelbart.
Så jeg syns at Abbey Road utligner forskjeller i forholdet vårt.
-Uansett hva musikksmaken din er… -Man er opptatt av ulike ting.
Ja. Eller hva du er opptatt av er,
så ligger det i veggene, bordene og alt her.
Så det er nesten som å kunne lukte inspirasjonen.
-Det er som: "Jeg er i dette rommet…" -Ja.
"…som den og den en gang var i."
Og det får deg til å føle
-at du kan ta del i Abbey Roads historie. -Ja.
Jeg er så glad.
-Hva meg angår, er det plata. Bare gå. -Takk!
-En god begynnelse. -Så kult.
Ja: "Hurra! Herregud!"
Ved å lage denne filmen og samle disse historiene
har jeg sett at artister blir inspirert til å utvide sine kreative grenser her.
ABBEY ROADS 50-ÅRSDAG
Som Kate Bush, som lagde sitt tredje album her.
Der begynte hun å produsere sin egen musikk.
Vi jobbet i studio to.
KATE BUSH' STEMME
Her var fortsatt miksebordet Beatles brukte.
Og liverommet var helt likt som da de var der.
De var virkelig redde for at lyden i rommet ville endre seg
om de engang malte det på nytt.
STUDIO TO
Vi filmet videoen til sangen "Sat In Your Lap" i studio to.
Det var kjempegøy, og første gang jeg regisserte.
Så mange kommersielle studioer har stengt.
Men Abbey Road har ikke bare overlevd, det fortsetter å utvikle seg.
Studio en ble bygd til orkesterfremføringer.
Den første innspillingen var Edward Elgar og London Symphony Orchestra.
Og 70 år senere tok Kanye West og John Legend det tilbake til starten.
Vil du bare ha dette?
Jeg var opplagt klar over Abbey Roads historie.
KANYE WESTS STEMME
Og det er en av grunnene til at det føltes så viktig.
Og vi brukte så mye tid og krefter bare på…
Vi dro dit lenge før og øvde så mye fordi vi ville leve opp til tradisjonen.
Vi ville leve opp til dette legendariske studioets mystikk.
STUDIO EN
Å opptre i Abbey Road var bare…
Det er en av de tingene,
når man drømmer om å bli musiker eller rapper,
man kan ikke engang fatte det.
Når noen tar det opp, sier man: "Jøss, kan vi faktisk gjøre det?"
Og vi orkestrerte mye. Det var selvsagt for oss å jobbe med strykerne.
Jeg tenkte at det ville ta opptredenen til et nytt nivå.
Dette er hiphop i en klasse for seg.
Det var som å være barn i en godtebutikk, eller maler i en kunstforretning.
Du får alle disse fargene og sier: "Jeg kan gjøre ditt og datt!"
Og å ha John der med pianoet, instrumenteringen, orkestreringen.
Og det fikk bare fart på tankene mine.
Takk!
STUDIO EN
Det avgjørende øyeblikket mitt var å komme hit første gang.
Jeg tror at du aldri glemmer at du gjorde noe for første gang, og…
Så mange har vært her og lagd så betydningsfull musikk
som har endret måten et folk eller en person ser på noe.
Og det oppmuntrer deg til å ville gjøre en bedre jobb.
Det er bare noe ved stedet.
Og om du oppfatter det og du tar det,
så er det der du lager noe virkelig rørende og vakkert, tror jeg.
Når du går inn på et sted forbundet med så mye historie,
er det på en måte hellig. Alt som har gått forut for deg.
Folk vil komme hit. De vil spille inn. De vil ha lyden av Abbey Road.
Man får bare disse flyktige øyeblikkene når de oppstår.
Og om du skaper forbindelser med folk som betyr noe
og som er fulle av følelser og kjærlighet og alt det der.
Og noe av det skjedde i Abbey Road. Det var veldig spesielt.
Jeg føler alltid at jeg ble født i det hjørnet av studio to,
og at Abbey Road vekket meg til live og lærte meg å gjøre det.
Det startet her og kan en dag ende her. Jeg vet ikke.
Men det er så stort for meg.
Studioer er samlingssteder for likesinnede.
Akkurat som platebutikker, puber og fotballstadioner.
Og det er der…
Man er sammen med andre musikere og lager musikk med andre musikere.
Det er en åndelig ting. Det kan ikke sies ofte nok.
Med Abbey Road kan man ikke overse arven.
Og det er litt som at man ikke skal vaske en tekanne.
Man skal la terestene være der, for da gjennomsyrer teen den.
Og jeg tror studioer er sånn.
Man går inn i studio to, og det føles som veggene er mettet med stor musikk.
Sangene vi spilte inn her…
…er utrolige minner.
Folkene vi jobbet med, er fantastiske.
Så jeg har veldig gode minner.
Om disse veggene kunne synge…
Det er telefon til deg.
-Hallo? -Hallo!
Hei, folkens.
-Hvordan går det? -Hallo.
-Bra. Vi er ferdige! -Bra! Vi er ferdige.
-Dere er ferdige? -Ja. Sånn.
Jeg er glad i deg. Pass på deg selv.
-Ja, glad i deg. -Greit. Ha det.
-Vi ses. -Ha det.
Var du en fan av musikken?
-Hallo. -Still ham spørsmålet igjen.
-Fantastisk. -Jeg skulle til å si, hvorfor er…
Jeg elsker det.
Alle disse kjempekule folkene. Hvor er bildet av meg?
Utrolig, han kjørte nesten over ham!
Strømmen har gått. Jeg kan ikke jobbe her.
-Trykk 15 ampere. Trykk på start. -Den er… beklager.
Det var det.
Tekst: S. Marum