Studioul Abbey Road
Mă numesc Mary.
Studioul Abbey Road a făcut parte din viața mea de când mă știu.
Simt magia de fiecare dată când merg pe aceste holuri.
Nu-mi amintesc când am venit aici prima oară.
Aici sunt eu în studioul doi. E o poză făcută de mama, care era fotografă
și era într-o formație cu tata.
Vreau să vă spun povestea unor înregistrări legendare
făcute aici în ultimele nouă decenii.
De la muzică clasică la pop și muzică de film.
Mi-am dorit să fac acest documentar
după ce am văzut o poză cu mama conducându-l pe Jet peste celebra zebră.
- Da! - Îți amintești?
Da! Cu siguranță.
Locuiam în apropiere, după cum bine știi.
Și aveam un ponei pe nume Jet.
Iubea atât de mult caii,
încât l-a luat și pe Jet când veneam odată aici cu treabă.
Așa că există o poză cu el traversând acea zebră.
A intrat și în studio. Cred că a fost cuminte.
STUDIOUL DOI, 1974
Te-ai întors aici cu Wings, nu?
Ai hotărât cumva
că, deși puteai alege orice studio pentru următoarea fază
a carierei, să te întorci aici?
Da.
La Londra folosiserăm și alte studiouri pe lângă Abbey Road.
Dar era preferatul nostru.
STUDIOUL DOI, 1974
Când căutăm un loc în care să înregistrez cu Wings,
mi-am zis că e cel mai bun studio și cunosc oamenii.
Mulți dintre ei erau încă aici. Sunt și acum.
E un studio excepțional.
Toate microfoanele funcționează.
Pare o aiureală să spui așa ceva, dar în alte studiouri nu funcționează.
A fost grozav să revin acasă.
DACĂ PEREȚII AR CÂNTA
Când intri pe porțile de lângă faimoasa trecere de pietoni,
te simți mereu la fel.
Când trec cu mașina pe aici, mă uit la zebră și-mi zic
că e magic să o traversezi, s-a creat magie aici.
E istorie. O simți emanând din pereți.
Undeva există acum un puști
al cărui vis este să înregistreze un cântec aici.
Nu putem permite ca acel vis să moară vreodată.
E o chestie spirituală.
Chiar e uimitor.
Sper să mai fie aici milioane de ani.
E o comoară națională. Sigur mă înțelegeți.
Prima oară când am ajuns aici,
am simțit că am reușit să realizez ceva
la care visasem în dormitorul meu când eram copil.
Mă gândesc la Abbey Road ca la mama muzicii cântate aici.
A păstrat-o pentru noi. A cuprins-o cu acustica lui personală.
E un dar pentru noi.
Îl folosim, credem că e o afacere.
Dar e ceva spiritual.
STRADA ABBEY ROAD, NUMĂRUL 3 1931
E 12 noiembrie 1931,
iar Sir Edward Elgar urmează să inaugureze un studio de înregistrări unic.
Apreciatul compozitor este adeptul noii forme de înregistrare.
Se pregătește să-și înregistreze compoziția direct pe disc
cu Orchestra Simfonică din Londra.
Gata.
STUDIOUL UNU, 1931 MARȘUL 1 DE POMPĂ ȘI CIRCUMSTANȚĂ
În urmă cu trei ani, compania Gramophone
a cumpărat la licitație clădirea nr. 3 de pe Abbey Road, din St. John's Wood.
ABBEY ROAD, NR. 3
Această clădire separată, cu nouă dormitoare și cinci saloane,
camere pentru servitori și o grădină mare în spate,
a fost transformată în cel mai mare și mai bine echipat studio din lume.
Un disc de ceară.
Discul master din care se vor produce mii de exemplare
pentru ascultători de pe tot globul.
PREȘEDINTE EMI 1954 - 1974
La sosirea mea, compania pierdea jumătate de milion anual.
Nu se fac bani din vânzarea de muzica clasică.
Am început să mă interesez care dintre angajații noștri
se pricepea la muzica pop.
Cântam încă din școală, deci de pe la 14 sau 15 ani.
Am înregistrat primul meu album la Abbey Road la 17 ani.
Am dat o probă pentru Norrie Paramor,
care era producător la EMI.
Atunci i-am cântat prima oară melodia „Move It”.
Eram foarte încântați că vom înregistra într-un studio.
Am ajuns la Abbey Road.
Studioul doi ne-a devenit casă pentru mulți ani.
STUDIOUL DOI, 1958
Cred că Abbey Road a dat viață rock-and-rollului.
Era în prim-planul unei schimbări muzicale de amploare.
Cred că, istoric vorbind,
rock-and-rollul a reprezentat cea mai mare, rapidă și de durată schimbare.
În 1950, vânzările britanice de discuri au totalizat doar 3,5 milioane de lire.
În 1960, suma crescuse la 15 milioane.
De departe cea mai mare companie este Electric and Musical Industries, EMI,
care vinde jumătate dintre aceste discuri.
Printre casele de discuri EMI se numără Parlophone, HMV și Capitol.
EMI este cea mai mare companie de înregistrări.
Președintele ei, Sir Joseph Lockwood, privește concurența cu realism.
E loc pentru toată lumea. Concurența este extraordinară.
Toți cei care cred că e o afacere ușoară sunt invitați să încerce.
LIVRET MARINĂ
PRODUCĂTOR
Am intrat în industria înregistrărilor în noiembrie 1950.
Studiasem la Școala de muzică Guildhall
și primisem o invitație la interviu la studioul EMI.
În mod surprinzător pentru mine,
am primit un post de conducere la Parlophone,
iar Joe Lockwood mi-a spus:
„Acum ești cel mai tânăr șef de casă de discuri. Să te descurci!”
Așa că am început să caut ceva.
Pe cineva cum e Cliff Richard.
CĂUTAREA URMĂTORULUI CLIFF 1962
The Beatles semnaseră deja cu Decca și înregistraseră un album nelansat.
PRODUCĂTOR
Iar Brian Epstein a venit să-i vadă ca ultimă opțiune.
Chiar ultima, fusese la toată lumea.
Tata îl plăcea pe Brian, care era un tip foarte plăcut.
I-a zis să aranjeze o întâlnire.
Am venit aici și a sosit George Martin.
„Așa, băieți! Ce facem?” Cum e el.
Nu-i considera foarte buni, dar îi plăcea ca oameni.
Se și întreba care dintre ei e Cliff și care The Shadows.
STUDIOUL DOI, 1962
Apoi i-am ascultat cântând. Cântecele lor nu erau foarte bune.
„Love Me Do” era cea mai bună.
George era incredibil.
Niciodată nu ne-am schimbat părerea asta despre George.
Noi cântam după ureche, nu știam să compunem sau să citim notele.
Am avut un oarecare succes cu „Love Me Do”,
după care am înregistrat și „Please Please Me”.
Ce faci? E criminal, nu pot face așa ceva.
Nu pot ține pasul. Nu am cum!
Iar George Martin n-a fost impresionat. Ne-a întrebat dacă putem schimba ritmul.
I-am zis că nu putem.
Sau nu i-am zis.
Am gândit că nu putem, dar i-am zis că sigur, putem.
Înregistrarea șapte.
STUDIOUL DOI, 1962
Noi n-am fost impresionați, dar el a zis că va fi hit de primul loc.
Și așa a fost.
După succesul cu „Please Please Me”, au început să compună cu adevărat.
Au urmat „From Me To You”, „She Loves You”…
Toate au fost excepționale.
Mi-am dat seama de la început că ne trebuie rapid un album.
L-am înregistrat în februarie 1963. Într-o singură zi.
UN ALBUM ÎNTR-O ZI 1963
- Poate la a doua strofă? - Da.
Mă auziți?
Am venit devreme, ne-am pregătit
și am cântat tot ce știam.
Inginerii le mixau.
STUDIOUL DOI, 1963
Mixau atunci, pe loc.
Știau cât de tare să sune percuția, toba mare, și au echilibrat totul.
Pe atunci, inginerii cu asta se ocupau.
Scopul era să înregistrăm o interpretare live.
Direct din Clubul Cavern în Abbey Road.
Nu le-am lăsat timp de răgaz.
I-am înregistrat aproape ca la o transmisiune în direct.
Deși aveam doar două căi.
Aici formația cântă live în studio.
Iar pe a doua cale…
avem vocea bine definită a lui John.
Iar Paul și George cântă live cu el.
Am înregistrat totul în mai puțin de 12 ore.
Înțelegi? Nu ne-am plâns că suntem extenuați.
Nu, cântam.
Asta a fost frumos la The Beatles: eram toți pasionați de muzică.
Pentru noi era important că putem cânta.
Și ne-a ieșit binișor.
SUFLETUL EI ÎN FIECARE NOTĂ 1965
Muzica fiind foarte importantă pentru mine…
VOCEA LUI SUVI RAJ GRUBB PRODUCĂTOR
…am hotărât să riscăm
și am venit în Anglia ca să-mi caut un loc de muncă.
La 19 septembrie 1960,
m-am prezentat la Studioul Abbey Road.
Așa am început.
- Dacă ai fi… - N-aș fi atât de slabă.
Asta urma să spun!
- Gata, hai la joacă! - Da.
Ești mulțumit de sunet?
- Sigur că da. - Perfect. Haide!
Jacqueline du Pré era perfectă la înregistrări,
nu-și pierdea niciodată răbdarea…
STUDIOUL UNU REPETIȚII
…oricât de mult dura să ajungem la echilibrare.
Iar cu variațiile ei de sunet, era foarte greu de înregistrat.
Echilibrarea e bună.
Cântă de la re repetat.
Mulți muzicieni buni au înregistrat aici
și multe albume dragi mie au fost înregistrate aici.
Artiști precum Jacqueline du Pré, Daniel Barenboim…
Am crescut ascultându-i.
Iar muzica cu care am crescut eu a fost înregistrată aici.
Ascultam multă muzică în mașină, în călătorii.
Ai mei aveau un CD cu interpretarea ei a Concertului Elgar.
Aveam cinci sau șase ani.
Când o asculți, simți că oferă totul, își pune sufletul în fiecare notă cântată.
Jacqueline du Pré interpretând Concertul Elgar a fost înregistrată aici,
iar acum câțiva ani, când l-am înregistrat și eu,
tot în acest studio s-a întâmplat.
Probabil exact în locul în care stau acum.
E o onoare uriașă pentru mine, un moment deosebit.
STUDIOUL UNU, 2019
CONCERT PENTRU VIOLONCEL ÎN MI MINOR
Jacqueline, în iulie 1971 ai anunțat
că suferi de extenuare psihică și că te vei odihni un an.
Toată lumea a zis că ai exagerat cu munca,
dar ne-am dat seama că nu era doar extenuare psihică.
STUDIOUL UNU, 1967
SONATA ÎN FA MAJOR PENTRU PIAN ȘI VIOLONCEL
Nu, s-a dovedit că sufăr de scleroză multiplă.
E un diagnostic înspăimântător.
Dar am fost norocoasă,
fiindcă talentul meu s-a manifestat foarte devreme în viață.
La momentul în care s-au manifestat simptomele de scleroză multiplă
îndeajuns de grav încât să devină un impediment,
făcusem deja tot ce mi-aș fi putut dori în materie de violoncel.
După ce boala pusese stăpânire pe ea,
Daniel m-a sunat și m-a întrebat: „Ce se întâmplă în studioul unu mâine?
Îl poți rezerva cu mențiunea «test Daniel Barenboim»?”
A spus că vor încerca să înregistreze ceva,
să nu fiu dezamăgit dacă nu merge.
FIȘĂ DE ÎNREGISTRARE
Mi-am zis că te va interesa asta.
Notele inginerului de la ultima ei înregistrare aici.
Sesiuni, dar două sunt tăiate, adică doar două au fost folosite.
După două sesiuni nu a mai putut continua.
Du Pré s-a simțit rău după două sesiuni
Denotă foarte multă vulnerabilitate și fragilitate.
Ador piesa aceasta
și cred că suntem extrem de norocoși că o putem asculta acum.
A început opus cinci, a cântat primele câteva măsuri,
a lăsat violoncelul și a spus: „Distracția de azi s-a terminat.”
A fost ultima ei apariție în studio.
STROPUL DE MAGIE 1964
Brian Epstein și tata se înțelegeau foarte bine.
Au format o echipă, așa că în anul 1964,
au avut melodii pe primul loc în Marea Britanie 36 de săptămâni din 52.
Nu s-a mai reușit de atunci. E nebunie curată.
Au reușit cu Cilla Black, Gerry and the Pacemakers și The Beatles.
Erau toți ai lui Brian Epstein, producător fiindu-le tata, la Abbey Road.
Cilla, crezi că ai fi ajuns în vârf fără Brian Epstein?
- Nu, nu cred. - De ce?
Fiindcă sunt din Liverpool.
La acel moment nu voia nimeni să audă de cei din Liverpool,
până a apărut Brian Epstein.
Era un handicap pentru cei din Liverpool, din cauza accentului.
- Mergem mai departe. - Da.
Începem, Burt.
Înregistrați!
STUDIOUL UNU, 1966
Încă o dată!
A fost bine.
- Bună, Brian! - A fost superb.
- Bună! Ce faci? - Bine.
Perfect.
- Sună mai bine. - Da.
Dar nu vreau s-o ținem așa toată noaptea.
- Fiecare încercare e mai bună. - Da.
- Însă n-aș vrea să… - Știu, dar trebuie…
Burt Bacharach era foarte insistent, voia înregistrare după înregistrare.
Își dorea ceva ce nimeni nu înțelegea.
- Facem mici ajustări. - Eu?
Rețin că ne-a ieșit foarte bine o înregistrare,
dar tot am ajuns la 15.
Toți eram istoviți, iar cei din orchestră, iritați.
Și am insistat, l-am întrebat pe Burt ce anume își dorește.
„Vreau un strop de magie, George.”
„Ne-a ieșit magia la înregistrarea patru.”
Și chiar așa era. Înregistrarea patru era cea fidelă.
Cred că am reușit. Gata!
ALBUMUL CARE A SCHIMBAT TOTUL 1967
The Beatles au fost un produs britanic de export de mare succes.
Iar Brian i-a prezentat drept o formație de băieți.
A fost înspăimântător și deloc plăcut,
așa că a fost nevoie ori să se despartă, ori să se ascundă într-un buncăr.
Buncărul a fost Abbey Road.
- V-ar îngrijora să nu mai aveți turnee? - Nu cred. Dacă nu suntem ascultați
și nu ne auzim nici singuri, atunci nu putem evolua.
Nu devenim mai buni.
Încercăm să devenim mai buni înregistrând.
Situația devenise oribilă, așa că am plănuit ce să facem.
Urma să avem mult timp pentru înregistrări.
Iar Abbey Road era gratis.
Se stipula în contract că putem înregistra cât timp vrem.
Nu e nevoie. Cred că o vom cânta încă o zi.
Era casa noastră. Am stat foarte mult timp aici.
Am discutat pe îndelete ce urmează să facem.
„Ar trebui să facem un album și să-l trimitem pe el în turneu.”
Așa că am început să lucrăm la Sgt. Pepper.
Începe cu un foarte interesant…
aer nostalgic de vodevil.
De vremurile bune.
Continuă cu „With a Little Help From My Friends”,
un cântec despre comunitate.
Următorul e o odă adusă imaginației.
„Lucy in the Sky With Diamonds”, un element important.
Cu Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, regulile s-au schimbat.
Voiau să experimenteze în studio, să creeze artă auditivă.
Doi!
Am început grozav…
Nebunii preluau controlul ospiciului.
Uneori se mixa ceva în biroul de producție doi
și cu totul altceva în biroul trei.
Studioul ne aparținea.
Și era mult echipament în jur.
Întrebam dacă putem cânta la un instrument sau altul.
Aveau o orgă Lowrey pe care am folosit-o în „Lucy in the Sky With Diamonds”.
Era o artistă, Mrs Mills, care avea un pian anume…
Iată-l!
Cântam în glumă la el și am constatat că sună grozav.
Un pian bun de rock-and-roll.
Și mai era și pianul Steinway clasic al lui Daniel Barenboim.
Era mult echipament.
Cred că e unul dintre motivele pentru care muzica noastră era mereu interesantă
din punct de vedere instrumental.
Am fost acolo prin '62, cred.
M-a amuzat „When I'm Sixty Four”. E un cântec drăguț.
Ultimul e „A Day in the Life”, care mi s-a părut un poem foarte reușit.
Cel mai memorabil cântec de pe album, „A Day in the Life”, începe foarte simplu.
Am prins prima înregistrare, de repetiție. L-am auzit în premieră.
Dă încet microfonul de pe pian. Să se audă ca niște maracas.
John se aude zicând „Zâna fondantelor, zâna fondantelor”…
Zâna fondantelor, zâna fondantelor.
„Day in the Life” a luat naștere când John a venit să compunem la mine acasă.
Tocmai ce citise ziarul.
Lotus dezintegrat în accident
Cred că am scris a doua strofă căutând indicii în ziar.
STUDIOURILE UNU ȘI DOI, 1967
Tara a murit salvându-și iubita?
„A Day in the Life” pare extrem de complicat…
dar e superb în simplitatea lui.
Au avut la dispoziție doar patru lucruri cu care să creeze acest zid de sunet.
Chiar și orchestra e pe o singură cale.
Sunt ei patru într-o încăpere, creând sunete împreună.
John și-a cântat părțile primul, dar vocea i-a fost dublată ulterior.
Asta e înregistrarea vocii lui.
Și sună extraordinar.
E în esență „A Day in the Life”.
Apoi am adăugat și eu o parte, cea cu „M-am trezit, am căzut din pat.”
Iar Paul ne aduce înapoi în lumea reală.
Și nu știau cum să facă legătura dintre cântece.
Au lăsat un spațiu.
Și nu știau nici cum să termine cântecul.
Veneam fiecare cu idei.
Am spus că ar fi grozav să avem o orchestră simfonică.
„Am eu câteva idei.”
Paul i-a spus tatei: „Aș vrea să aud un orgasm orchestral.”
„Se rezolvă, Paul.”
Și asta a fost excepțional la colaborarea cu studioul:
„uneltele” existau și ne stăteau la dispoziție.
George Martin, studioul unu.
Aveam totul la dispoziție și am profitat.
La „A Day in the Life” am făcut exact așa, am avut o orchestră uriașă.
Instrucțiunile mele au fost să înceapă toți
de la cea mai joasă notă a instrumentului și să treacă prin toate notele,
până la cea mai înaltă.
Și să cânte de la foarte, foarte încet la cât de tare posibil.
Dar trebuie sincronizare muzicală.
M-au privit ciudat.
„De obicei nu primim asemenea instrucțiuni.”
George le-a explicat mai în detaliu.
„Cred că trebuie să ajungeți la jumătate în acest punct,
iar acel crescendo să aibă loc cam pe aici.”
Șase, șapte,
opt, nouă, zece, unsprezece, doisprezece.
treisprezece, paisprezece, cincisprezece, șaisprezece, șaptesprezece,
optsprezece, nouăsprezece, douăzeci, douăzeci și unu!
„A Day in the Life”. Înregistrarea opt, corul pentru final.
Cor?
Ideea inițială a fost să aibă un cor de voci care să murmure.
Ce notă e? Verificăm?
E printre cele mai dezamăgitoare deznodăminte din istorie.
Un crescendo orchestral, după care…
…trei, patru.
Apoi…
Aveau patru piane de concert și le-am așezat…
Ne vedeam între noi, am numărat și am cântat…
Gata! A fost foarte bine, mulțumesc!
E perfect pentru acompaniamentul vocal. Aducem muzicienii.
Acea perioadă a fost deosebită…
VOCEA LUI GEORGE HARRISON
…fiindcă eram plini de energie și foarte conștienți de noi.
A fost un fel de minirenaștere.
Era aproape de finalul războiului,
iar cei dintre noi născuți pe vremea războiului
aveam amintiri în alb-negru.
Dar situația s-a îmbunătățit treptat.
În anii '60, era deja tehnicolor. A fost…
STUDIOUL UNU, 1967
Eram la Londra, un oraș plin de viață.
PRIMA TRANSMISIUNE INTERNAȚIONALĂ LIVE
Erau artiști, scriitori, poeți, pictori…
Dacă voiai o copertă de album, știai mulți artiști la care să apelezi.
Peter Blake, Richard Hamilton lucrau pe atunci.
Peter Blake a făcut coperta pentru Sgt. Pepper.
El și soția lui de atunci.
Eram la finalul anilor '60 și totul era o încântare.
ÎNTOARCE-TE, MILLY!
Muzica era o încântare. La fel și Londra. Totul era o încântare.
Spun mereu că sunt recunoscător că am trăit acele vremuri,
fiindcă nu se vor repeta.
Iar pentru mine a fost începutul drumului.
Petrecusem patru ani într-o dubiță cu Bluesology.
Mă săturasem, voiam să încerc altceva. Îmi doream să compun.
N-am crezut că voi deveni Elton John cântăreț, compozitor și artist.
Am început înregistrările.
„He's Heavy, He's My Brother”, prima înregistrare.
Începe, frate…
Am înregistrat mult aici.
Unu, doi, trei, patru.
MIROSUL FRICII 1968
Reg Dwight era un compozitor pe care-l știam,
colaboraserăm pe partea de clape la „He Ain't Heavy, He's My Brother”
ca muzician de înregistrări.
Cred că a câștigat cam 12 lire atunci, ar cere mai mult azi.
FIȘĂ DE ÎNREGISTRARE
Ba nu, ar cânta gratuit.
Reg era la pianul de concert de la baza scărilor.
Eu eram la tobe.
N-am vrut să mutăm pianul, să nu se dezacordeze.
Așa că am pus tobele lângă Elton.
Bernie Calvert, basistul, era la bas.
Ăștia eram toți, iar Clarkey cânta vocea inițială.
Elton a dat startul. Există înregistrarea pe undeva.
STUDIOUL DOI, 1969
Se aude că eu cânt pe înregistrare. E stilul meu de pian.
Am fost foarte norocos, s-a aflat că Reg știe să cânte la pian,
iar Reg a fost angajat des.
Și eram plătit și de Dick James Music ca să le fiu compozitor.
Luam 50 de lire pe săptămână. Însă cu banii în plus primiți ca muzician
am putut să-mi cumpăr discurile dorite, care erau foarte multe,
haine și să-mi plătesc chiria.
Pianist - Reg Dwight 6 ore - plătit dublu după miezul nopții
Am foarte multe amintiri aici. Mirosul din Abbey Road.
Eu emanam mirosul fricii prima oară. „Oare o s-o dau în bară?”
M-a format ca om. M-a format ca muzician.
M-a făcut să devin bun. Trebuia să fiu bun. Să fac față.
Îmi amintesc că am cântat aici la o înregistrare Barron Knights.
„Hey Jude” tocmai se lansase.
Eram lângă Bernie.
A intrat tatăl tău și i-a salutat pe cei din formație.
Era prima oară când vedeam pe cineva atât de faimos.
Am înghețat. Și eu, și Bernie.
Cei din formație l-au rugat pe Paul să cânte „Hey Jude” la pian. A cântat-o.
Eu și Bernie n-am uitat niciodată.
„Doamne! L-am văzut pe Paul cântând «Hey Jude» imediat după lansare.”
Îți poți imagina?
Un puști din Midd, ca mine… „Dumnezeule mare!”
A fost șocant.
STUDIOUL DOI, 1968 REPETIȚIE „HEY JUDE”
Cum să nu te lauzi cu povestea asta? Eu și Bernie încă o spunem!
A fost incredibil.
Tatăl tău mi-a oferit multă bucurie în viață. Foarte multă.
Habar n-are ce-a însemnat acel moment pentru mine, dar poate va afla acum.
SHOWBUSINESSUL E O AFACERE NEMILOASĂ 1964
Eram muzician de studio.
Așa că am venit aici de pe la 17 ani.
De la 17 și am continuat la 18, 19, 20… Și mai mult.
- Ce e un chitarist de înregistrări? - Un chitarist chemat să facă albume.
Nu neapărat o singură dată,
speri să fii folosit des, dar ești plătit cu o sumă obișnuită.
Tu cum ai devenit chitarist de înregistrări?
Nu știu, poate fiindcă mă pricep.
Mă cunoașteți cu chitara electrică, dar pot cânta și la chitara acustică.
Și pot să cânt la muzicuță.
Am fost folosit la înregistrări cântând la muzicuță, muzicuță blues,
chitara prin tehnica ciupitului, chitară folk,
cum era la modă atunci.
Și chitară electrică, tehnică slide și altele asemenea.
Cum e să lucrezi cu nume foarte mari din showbusiness?
- Dezamăgitor. - De ce?
Nu sunt așa cum te-ai aștepta să fie.
Per total e dezamăgitor.
Le dai vești proaste unor fani.
Am înregistrat multe în studioul unu, unde înregistrau muzica de film.
Acolo s-a înregistrat melodia din Goldfinger, cântată de Shirley Bassey,
și am participat și eu.
8 februarie 1960
Viori Viole/Violoncele- Cor
Scuze! Putem relua?
Înregistrarea 11. Dublare întreg.
John Barry conduce sesiunea.
STUDIOUL UNU, 1964
Îți dă fiori când începe melodia.
Iar eu am participat.
Aveau un ecran enorm.
Iar eu a trebuit să cânt „Goldfinger”
în timp ce rula genericul.
Nu eram la mare distanță de ea. Eram aproape în prima linie.
Iar toată orchestra era în spate.
Înregistrarea 15.
La finalul înregistrării, ea având o voce foarte puternică,
am auzit-o cântând ultima notă.
Dar am ajuns la final și genericul nu se mai termina,
a trebuit să țin mult nota.
A durat o veșnicie.
Și genericul tot rula!
Mi se spunea s-o mai țin. Eram…
Și s-a prăbușit. A fost foarte dramatic.
Iar în timp de cânta, era teatrală.
A fost un moment de neuitat. Cu siguranță de neuitat.
Mi-au dat apă, mi-au umezit și mâinile…
cu apă rece ca gheața.
Showbusinessul e o afacere nemiloasă. Foarte nemiloasă.
Dar am avut succes mondial cu melodia.
O FORMAȚIE DIN NOU 1968
- John, unde ai fi azi fără dl Epstein? - Nu știu.
Înțeleg că Maharishi a stat de vorbă cu voi.
Vă pot întreba ce sfat v-a dat?
Ne-a spus să nu ne lăsăm doborâți de durere,
iar gândurile legate de Brian să fie plăcute,
fiindcă gândurile noastre vor ajunge la el, oriunde s-ar afla acum.
EPSTEIN MOARE LA 32 DE ANI Prințul popului
Moartea lui a dus la o schimbare monumentală în cadrul The Beatles.
El era ancora lor. Era cu ei dinainte să devină faimoși.
Asta e cheia, de asta e nevoie.
Au nevoie de un punct de referință, să știe cine erau înainte de faimă.
Iar el dispăruse.
Nu e niciun dubiu, asta a schimbat situația.
Ne întrebam toți ce ne vom face.
Așa se întâmplă când un om iese din viața ta.
Treci printr-o perioadă de tristețe.
După care îți revii și hotărăști ce trebuie să faci.
„Trebuie să scoatem un album bun, să mergem mai departe.”
Să hotărâm ce voce să folosim.
- E mai bine ceva mai tăcut. - De acord.
E un pic trist.
Aveam o chitară asemănătoare cu asta.
Și tocmai compusesem melodia.
Inginerul de sunet pusese o cârpă aici, ca să nu se audă când dau din picior.
Dar pe înregistrare se aude. Dau din picior.
Și era așa…
STUDIOUL DOI, 1968
- Da. - Apoi termini…
Cred că am uitat formatul.
„Bebe Daniels”, prima înregistrare!
Când am făcut White Album… Am adorat acel album.
Nu hotărâserăm nimic, dar știam că vrem să fim iar o formație.
Cântecul meu preferat e „Yer Blues”.
Am dus totul într-o încăpere…
mai mică decât covorul ăsta.
DEPOZITUL ABBEY ROAD, 1968
A ieșit extraordinar.
Am devenit o formație incredibilă, foarte unită.
E una dintre cele mai frumoase amintiri pentru mine.
Abbey Road a fost albumul care nu credeam că va fi făcut.
Înainte de Abbey Road, înregistraserăm un album numit Let It Be.
A fost un album nefericit. Eu pierdeam controlul, nu eram ascultat.
Am fost foarte deprimat.
Let It Be i-a fragmentat și i-a deformat ca oameni,
așa că au renunțat la el.
Paul McCartney l-a sunat pe tata și-a spus
că vor să facă un alt album, ca pe vremuri.
„Va fi ultimul.”
A fost de acord, dar ne-a impus să nu ne mai prostim.
„Veniți și înregistrăm albumul așa cum făceam pe vremuri. Serios.”
Eu compuneam cântece și îi sunam pe ceilalți.
„Salut, Ringo! Ce faci?”
Știam că de la Paul pleacă totul.
Paul ne suna și ne întreba ce facem.
„Ce ziceți, facem un album nou?”
„Ne întoarcem în studio?”
Nu prea voiau să renunțe la plajă.
Dacă nu era el, am fi avut trei albume în total.
În loc de opt.
Ne-am întors aici și am înregistrat albumul care avea să devină Abbey Road.
STUDIOUL DOI, 1969
Eram într-un birou de producție, începea mixajul albumului.
Ne gândeam ce nume să-i dăm.
Nu ne-am gândit la Abbey Road.
Ne-am gândit ca pentru acest album să mergem în Egipt, la piramide.
Sau la un vulcan din Hawaii.
Aveam mereu idei mărețe.
După care am zis: „Dă-o naibii! Traversăm strada și gata.”
STUDIOUL TREI, 1969
Am făcut un desen cu patru oameni traversând o zebră.
Acum nu poți trece cu mașina pe acolo fără să fie blocat.
Angajații știau Studioul EMI drept Abbey Road.
STUDIOUL EMI
Dar după acest album…
Studioul Abbey Road
…Ken Townsend, directorul studioului, a făcut oficială schimbarea de nume.
Ken a investit o mare parte din viață în Abbey Road,
începând ca ucenic de inginer în 1950
și ajungând să se pensioneze din funcția de președinte, în 1995.
La Abbey Road m-am simțit mereu ca în familie.
Poate pentru că mai toți angajații își încep cariera aici
și sunt încurajați să evolueze.
Tehnicienii de aici au fost întotdeauna foarte bine pregătiți.
Datorită ingeniozității lor
Abbey Road se bucură și acum de o reputație impecabilă.
Aici lucrează profesioniști cool. Sunt artiști în domeniul lor.
Dar am fost mereu o provocare pentru ei. Cred că îi contraria.
„Oare putem face așa ceva? N-am mai făcut, dar dacă abordăm așa…”
Și sunt profesioniști, par că încearcă să decripteze un cod secret.
Când cineva are o problemă, este trimis la Lester.
Dacă cineva vrea o baterie, un șurub și o piuliță…
TEHNICIAN
…o valvă sau orice altceva, sigur are Lester.
La ce lucrezi acum?
Un microfon din anii 1960 a fost scăpat pe jos
și s-au spart bucăți din el, iar eu le lipesc.
- Cine l-a scăpat? - Nu recunoaște nimeni niciodată.
Abbey Road are cel mai bun echipament din lume.
Dark Side Of the Moon sau Sgt. Pepper au rezistat în timp
fiindcă sunt albume excepționale, dar și tehnic uimitoare. Nu sună a vechi.
Ăsta e secretul.
STUDIOUL TREI, 1967
Syd voia inițial ca formația să se numească The Tea Set.
Am avut un concert și ni s-a spus că nu putem fi The Tea Set.
„Avem deja o formație cu numele ăsta.”
Atunci i-a venit lui Syd ideea numelui Pink Floyd.
Semnaserăm un contract cu EMI.
Iar asta ne-a adus aici.
Înregistram în studioul trei, adică unde suntem acum.
The Beatles erau în studioul doi.
Și am fost… nu o să zic „primiți în audiență”,
dar am fost invitați să mergem să-i vedem la lucru.
Da, am simțit că noi eram băieții noi, iar ei erau monitorii.
E o mostră fascinantă de istorie.
Dumnezeule! Eram la Abbey Road când înregistrau Sgt. Pepper,
iar noi făceam primul album.
S-a lansat albumul
și mergeam într-un Zephyr Six la un concert din nordul Angliei.
June Child conducea și a tras pe dreapta într-un refugiu.
A fost…
Am stat în acel refugiu, am ascultat albumul Sgt. Pepper și am rămas…
„Să-mi trag una! E o realizare extraordinară.”
Chiar a fost. Și e și acum.
Sunt de părere că a eliberat o generație întreagă de tineri britanici,
au simțit că pot compune și ei cântece despre lucruri reale
și să aibă curajul să-și accepte sentimentele.
Am ajuns în formația Pink Floyd pentru că Syd Barrett,
predecesorul și prietenul meu, o luase razna.
N-are rost să înflorim.
Era formația lui. El…
nu o înființase, dar era talentul de la baza ei.
Era poet și pictor, un tip foarte talentat.
Era cu doi sau trei ani mai tânăr decât toți ceilalți,
dar cu siguranță a condus formația pe scurta durată cât a făcut parte din ea.
Decăderea lui psihică a fost foarte rapidă.
A dispărut cu totul cel pe care-l știam. Și nu a revenit niciodată.
A fost…
A fost extrem de șocant și e la fel și în ziua de azi.
înregistrare
Grozav la Abbey Road pe atunci era
că oamenii care lucrau acolo când am făcut primul album
erau tot acolo și când am făcut Dark Side Of the Moon.
Adică după șase ani sau cam așa.
Multe lucruri îl fac foarte bun.
Versurile sunt foarte reușite, conceptul și versurile lui Roger au fost…
Cred că a reușit să devină chiar și mai talentat.
Așa că…
Toate aceste aspecte
se combină în ceva care e evident că a funcționat.
Iar greutățile…
Microfonie.
…s-au adăugat…
Nu-ți face griji!
…la ceea ce-l face interesant și un album bun.
Bun! Ce-ar fi rock-and-rollul fără microfonie?
Mă gândesc cu nostalgie acum
că unele certuri dintre noi au fost cu adevărat urâte,
dar ne întorceam la muncă a doua zi.
Ne certam doar pentru că ne doream cel mai bun rezultat
și nu ne înțelegeam relativ la calea care trebuie apucată.
Îmi aduci o plăcintă cu fructe și frișcă?
Nu știu, eram foarte beat atunci.
Dave își dorea mereu ca vocile să fie imperceptibile.
Îi spuneam că nu se poate așa ceva. „De ce mai cântăm, dacă nu se aude?”
Așa ne ciondăneam.
Eram tineri și aroganți,
credeam că știm exact ce și cum vrem să facem.
Și de multe ori nu ascultam sfaturi bune.
Asta este!
Sunt lucruri necesare.
Trebuie să ai încredere în tine și chiar să fii arogant.
Cred că e un album foarte bun.
E extrem de bine făcut.
Și desigur, cum bine știți, Rick a contribuit cu „Great Gig in the Sky”.
Și să nu uităm de „Us and Them”.
E un cântec grozav.
Sunt foarte recunoscător pentru colaborarea de atunci cu Rick.
Pentru că avea un talent deosebit.
STUDIOUL DOI, 1973
Când faci un album, înregistrezi totul separat.
Așadar asculți doar la final tot materialul pe care l-ai înregistrat.
Atunci poți să asculți întregul album.
E ceva magic. Atunci l-am ascultat cu cea mai mare bucurie.
L-am luat acasă. L-a ascultat Judy, prima mea soție.
Când s-a terminat,
m-am întors spre ea să-i cer părerea, dar am văzut-o că plângea.
M-au luat emoțiile și pe mine. Mi-am zis: „Să fiu al naibii, am dat lovitura.
Ca să vezi!”
E o chestie deosebită.
STUDIOUL DOI, 1973
Noi, Pink Floyd, am realizat ceva cu acel album.
Am fi putut spune că asta a fost, ajunge. Cum au făcut The Beatles.
Dar n-am făcut asta. Ne-a fost prea frică.
Și chiar mă bucur că am mers mai departe.
Avem materiale bune și după acel album.
Sunt Wish You Were Here și Animals, The Wall și The Final Cut.
Am făcut acele patru albume împreună.
Sunt albume bune, de calitate.
Este…
Cum să nu fii extrem de mulțumit că ai avut norocul
să fi creat ceva care a impresionat publicul de muzică din întreaga lume
atât de profund și pentru atâta timp,
fiind aproape 50 de ani de când s-a lansat.
Pare…
Mi se pare extraordinar că cineva poate reuși așa ceva.
FELA E PESTE TOT 1971
L-am întâlnit prima oară pe Fela aici, în studioul trei.
Era evident că e un conducător. Cunoști unii oameni cu acea carismă,
știi imediat că au o personalitate puternică.
PRODUCĂTOR
Dar era foarte șarmant.
De când a intrat în studio cu muzicienii,
a devenit alt om.
A devenit un muzician magic.
Jeff!
- Da? - Vreau să iau…
- O să luăm. - Te rog!
Asta a fost în prima zi de înregistrări.
Am înregistrat aproape tot albumul în acea primă sesiune.
Când se aprinde lumina. Fiți gata!
Unu, doi, trei, patru!
STUDIOUL TREI, 1971
- Nu, sunt obosit. S-o auzim! - Pentru mine e bună.
M-am născut în 1936 și m-am alăturat formației lui Fela
în februarie 1965.
Rolul meu era să cânt la saxofonul bariton.
Casa lui de discuri și-a dorit atunci ca el să înregistreze în Nigeria,
dar studiourile nu erau grozave.
Așa că Fela a fost motivul pentru care am ajuns
la Studioul Abbey Road din Londra.
El a insistat să înregistreze
într-un studio de excepție.
Studioul Abbey Road
La a doua sesiune de înregistrări a participat și Ginger Baker.
Hotărâserăm să înregistrăm albumul live în acea noapte.
Vi-l prezint pe Ginger Baker! Aplaudați-l, vă rog!
STUDIOUL TREI, 1971
Oamenii știau că venim.
Fela avea mulți prieteni.
Și noi ne-am invitat prietenii acolo,
așa că vestea s-a răspândit imediat.
„E Fela în oraș! Fela e în oraș cu formația!”
REPREZENTAȚIE LIVE
Nu vă faceți griji. Ajunge! Înregistrăm. Să începem!
Unu, doi, trei, patru!
Îl aveam pe regretatul Tony Allen, cânta la tobe.
Și-l aveam și pe Ginger Baker, tot la tobe.
Înainte să plecăm, repetaserăm cântecele pe care urma să le înregistrăm.
Era foarte important,
pentru ca atunci când hotărai să începi înregistrările în studio,
sunetul să fie deja în corpul tuturor.
A fost apreciat în toată lumea, nu doar în Africa sau în Nigeria.
În toată lumea.
Și astăzi putem spune cu mâna pe inimă că Fela e peste tot.
Da!
Care e diferența dintre EMI și Titanic? Măcar Titanicul avea o formație bună.
Anul 1979 a fost unul descurajator pentru industria muzicală.
Profiturile au scăzut, iar discurile formațiilor din anii '60 nu se mai vând.
VÂNZAREA SECOLULUI 1979
Am început în mai 1979.
Apăruseră multe studiouri mai mici în acea perioadă.
DIRECTOARE STUDIO
Și, ca să fim sinceri, noi eram mai scumpi.
Mă suna Ken Townsend, care conducea studioul.
Îmi spunea: „Am fost preluați de un alt grup,
iar ei au venit cu contabili care ne întreabă
dacă avem nevoie de prostiile astea și ce sunt. Vor să vindem tot!
Nu cumperi tu?”
Voia să ajungă pe mâini bune, la cineva căruia îi pasă.
Am cumpărat mult echipament.
VÂNZAREA SECOLULUI Studioul EMI/Abbey Road
Asta s-a întâmplat în 1980. Aveam multe echipamente.
A fost o licitație de două zile, o sâmbătă și o duminică.
Pentru Ken conta doar Abbey Road.
Făcea totul pentru binele studioului. A luptat cât de mult a putut.
Pentru că uneori nu aveam foarte mulți clienți.
Studioul unu a rămas gol luni la rând.
Am făcut un teren de badminton delimitat cu bandă adezivă albă
și ne duceam acolo în pauza de prânz.
Umblau tot felul de zvonuri
că ar putea fi transformat în mai multe încăperi mai mici.
Cred că se vorbea și să devină parcare, dar mi s-a părut o idee ridicolă.
Însă cineva văzuse schițele.
PLAN PENTRU STUDIOUL UNU Da, ceva trebuia făcut.
un depozit sau o parcare.
Ne trebuiau clienți noi.
CINE NU VREA SĂ FACĂ RĂZBOIUL STELELOR 1980
Sosirea noastră la Abbey Road a fost un moment fericit.
Aveam un film excepțional, Harrison Ford era fabulos.
Toată lumea era fericită. Cântam marșul ăla aiurit…
STUDIOUL UNU, 1981 CĂUTĂTORII ARCEI PIERDUTE
…și sunau trompetele de sălta acoperișul, ne-am distrat.
Era un platou mare pentru muzică de film în Denham.
Am aflat că urma să se închidă,
iar Ken le-a propus să-și aducă clienții la noi.
Am cumpărat proiectoarele.
Aveam un proiector de 35 mm în studioul unu
și un ecran de 2,5 metri, în același studio.
Era o altă sursă de venit pentru Abbey Road.
Aveam nevoie de bani ca să supraviețuim.
Toți adoram Londra.
Eram un grup de americani fericiți să fim acolo.
Ne plăcea la nebunie.
Atmosfera acelui studio era cu totul diferită.
Abbey Road era mai tânăr și mai destins, ne-am simțit minunat.
Apoi s-a lansat filmul și publicul l-a adorat.
Așa că era bine, lucrurile funcționau.
Nici nu s-a pus problema să nu revenim la Abbey Road.
Am știut întotdeauna că te vei întoarce la mine.
John Williams și George Lucas au revenit să facă Întoarcerea lui Jedi,
un proiect uimitor.
Parte din franciza Războiul Stelelor. Cine nu vrea să facă Războiul Stelelor?
Am început să lucrez la muzica pentru Războiul Stelelor.
Din ce compuneam, îmi dădeam seama ca va fi nevoie de o orchestră simfonică.
Nu putea fi doar o formație cu un număr mic de muzicieni.
Regizorul nostru muzical de la Studiourile Fox a întrebat
de ce nu angajăm o orchestră simfonică la Londra.
„Super! Așa facem. Încercăm cu Orchestra Simfonică din Londra.”
A fost o bucurie pentru mine. Am spus-o atunci și repet:
a fost ca și cum ai conduce un Rolls.
„Ce sunet! Ce perfecțiune! Ce echilibrare! Ce sonoritate!”
A fost o bucurie să mergem la Abbey Road, să auzim orchestra cântând muzica noastră.
Pentru că treceau prin tot o dată ca să testeze, să vadă cum iese.
6-M-7 nou. Înregistrarea 106.
A fost uimitor. A fost de parcă deschideam un cadou de Crăciun.
STUDIOUL UNU, 1999
RĂZBOIUL STELELOR
Am ales Abbey Road fiindcă era disponibil și puteau face ce voiam,
dar am rămas acolo fiindcă făceau o treabă excepțională.
Nici în ziua de azi nu am alege alt studio.
Perfect.
Exact ce trebuia.
- E bine. - A durat…
Sesiunea de înregistrare a fost o încântare. Mai ales cu Johnny.
Era o a doua casă pentru noi.
Mergeam la cantina lor, aveau poze pe pereți…
Petreceam acolo între opt și zece ore zilnic.
E important ca spațiul în care te afli să fie plăcut.
Cantina e o chestie britanică. Noi nu avem așa ceva.
Avem restaurantul studioului, dar nu se servește alcool.
Nu părea ca acesta să le lungească pauzele.
Și toată lumea se întorcea de la prânz mai relaxată, un lucru bun.
E o piesă superbă.
- Merge bine? - Grozav.
E o scenă crucială.
Abbey Road e un studio deosebit, chiar unic.
STUDIOUL UNU, 2005
Încăperea are un sunet al ei. Scoate un zgomot.
Nu părea perfectă după mărime și configurație. Părea prea mică.
E ca o cămăruță.
Pe când platourile de înregistrare, cum avem la Hollywood,
au un volum uriaș.
E un ecou lung, emană intensitate și căldură,
lucru care poate distrage atenția de la anumite instrumente.
Abbey Road părea locul perfect. Era destul de „uscat”, fără reverberații,
dar nu cât să dispară intensitatea și căldura. Are un sunet plăcut.
Shawn, putem înregistra.
E locul ideal pentru acea orchestră și acel tip de material.
E un dar făcut muzicii, sincer.
STUDIOUL UNU, 2005 O NOUĂ SPERANȚĂ ȘI GENERIC
Nu am bătut în pereți, dar sunt ceea ce trebuie.
Nu cred că există alt studio în Londra care să se apropie de acesta.
Și poate nici în lume.
Bravo! Pauză!
Beatles, vă iubim
GENERAȚIA POPULUI BRITANIC 1996
Am început Be Here Now aici în 1997.
Dar am fost cam turbulenți și am fost rugați să plecăm.
Am fost mândri de asta atunci, ne dăduseră afară de la Abbey Road.
Rolling Stones n-au fost dați afară.
Cred că am dat o petrecere aici.
S-a zis că ne vor da afară, dar nu s-a întâmplat. Parcă.
Am distrus totul pe aici. Cei care vin aici și distrug chestii
merită o bătaie bună.
Nu s-ar fi întâmplat așa ceva.
Ni s-a cerut să plecăm
pentru că eram aici într-o noapte cu luminile stinse
și am ascultat toate albumele Beatles pe întuneric, la volum maxim.
Cred că a și explodat ceva pe aici.
Am stat aici până noaptea târziu și eram prin toată încăperea,
stăteam prin colțuri, beam
și ascultam Rubber Soul, Pepper și toate albumele…
Asta a fost nebunia.
Ultimul nostru album împreună a fost înregistrat aici.
STUDIOUL DOI, 2007
A doua oară când au venit eram mai pregătiți pentru ei
și le-am aranjat o zonă de relaxare.
Le-am pus canapele, să se destindă.
Țin minte că am coborât pe la ora 09:00
și a apărut Liam îmbrăcat frumos și cu o pălărie drăguță.
I-am zis: „Bună! Ai venit devreme. Nu ne așteptam să apari la ora asta.”
Iar el zice: „Sunt treaz de mult, am căutat hainele potrivite
pentru prima zi la Abbey Road.”
Ajungeam primul și plecam ultimul.
Trebuie să te implici. Nu treci puțin și…
Nu le zici să te cheme când e nevoie de tine. Nu merge așa.
Trebuie să-ți intre totul în vene. Și în suflet, așa cred.
Parcă mergeam la biserică atunci când veneam la Abbey Road.
Cred că atunci a fost finalul. Ultimul album, Dig Out Your Soul.
Multe dintre discurile din colecția mea au fost înregistrate aici.
Limbajul meu muzical s-a născut aici. Freza mea s-a născut aici.
Eram cei mai mari fani Beatles, în afară de ei înșiși.
Cred că a fost un adevărat privilegiu să ai 20 și de ani în anii '60.
A început cu The Beatles, apoi au apărut Rolling Stones,
apoi The Who, The Kinks…
Ce vremuri!
Asta fac drogurile.
Știi ce vreau să zic?
Sau poate nu. Toată trecerea aia sau ce-a fost ea…
S-a trecut de la perioada războiului la chestia asta…
Oamenii vor spune c-au fost drogurile, dar oamenii spun multe.
Vor spune că rochia mini e de vină.
Dar toată lumea trăgea. Se relaxaseră.
Generațiile care au urmat au privit mai mult spre trecut.
Însă acea generație, venită după ororile războiului,
nu avea nostalgii.
Raționalizare și războiul-fulger… Nu, mersi. Priveau către viitor.
Slavă Domnului,
fiindcă ne-au oferit artă muzicală de calitate excepțională.
Abbey Road nu e doar un studio din trecut, dar sigur e un studio al viitorului.
Poate fiindcă sunt de modă veche
și apreciez ce reprezintă Abbey Road în viața mea. Vreau să simtă și alții.
Și eu am învățat muzică de la alții…
ACADEMIA IVORS TABĂRĂ DE COMPOZIȚIE MUZICALĂ
…mi-au împărtășit ce-a însemnat pentru ei.
- Elyse. - Deci așa se pronunță!
Da.
Atât de multe albume rock-and-roll uriașe au fost înregistrate aici…
Oamenii nu cred că e o întâmplare.
Sunt de părere că Abbey Road are ceva magic.
Adevărul este că eu cred că magia există în artist.
Dar artiștii sunt superstițioși.
Iar la Abbey Road, în mod ciudat, imediat ce intri,
conexiunea aceea necesară dintre artist și producător
are loc aproape instantaneu.
Simt că Abbey Road ne aduce pe toți la același nivel.
- Nu contează gusturile muzicale… - Sau pasiunile.
Da. Sau ce pasiuni ai.
Se găsesc peste tot aici. În pereți, pe birouri…
Când vii aici, aproape că simți mirosul inspirației.
„Sunt în încăperea asta, în care a fost și cutărică!”
Simți că poți face parte și tu din istoria Abbey Road.
Sunt entuziasmată.
Din punctul meu de vedere, ăsta e albumul. Îl lăsăm așa.
Vă mulțumesc!
- E un început bun. - N-are nimic.
„Dumnezeule mare!”
Făcând acest film și strângând aceste povești,
am aflat că artiștii sunt inspirați să inoveze între acești pereți.
1981 50 DE ANI DE ABBEY ROAD
Așa cum a făcut Kate Bush, care a înregistrat aici al treilea album
și așa a început să-și producă singură muzica.
Înregistram în studioul doi.
VOCEA LUI KATE BUSH
Încă avea consola de mixaj folosită de Beatles.
Iar spațiul de înregistrare era neatins, cum îl lăsaseră ei.
Se temeau cu adevărat să nu se schimbe sunetul încăperii
chiar și dacă doar o zugrăvesc.
STUDIOUL DOI, 1981
Am filmat videoclipul pentru „Sat In Your Lap” în studioul doi.
A fost foarte distractiv, prima mea experiență de regizoare.
Multe studiouri comerciale s-au închis.
Dar Abbey Road nu doar că a supraviețuit, continuă să evolueze.
Studioul unu a fost construit pentru orchestre.
Primi înregistrați live au fost Elgar și Orchestra Simfonică din Londra.
Iar 70 de ani mai târziu, Kanye West și John Legend a închis cercul.
Vrei asta?
Cunoșteam istoria Studioului Abbey Road.
VOCEA LUI KANYE WEST
De aia am și considerat că e foarte important.
Am muncit mult și din greu ca să…
Am venit cu mult timp înainte și am repetat asiduu
fiindcă am vrut să respectăm tradiția.
Să ne ridicăm la înălțimea aurei mistice a acestui legendar studio.
STUDIOUL UNU, 2005
Reprezentația de la Abbey Road a fost…
E ca atunci când visezi să fii muzician sau rapper,
dar nu crezi că se va împlini.
Iar când afli că e posibil, chiar nu-ți vine să crezi.
Am făcut multă orchestrație.
Am hotărât ușor să lucrăm cu instrumente cu coarde.
Urmau să ducă reprezentația la un alt nivel.
Alt nivel de hip-hop.
M-am simțit ca un copil la cofetărie sau un artist la magazinul de artă.
Ai la dispoziție o mulțime de culori cu care poți face ce vrei.
Iar prezența lui John la pian, instrumentația, orchestrația…
Toate astea au fost o adevărată încântare.
Mulțumesc!
STUDIOUL UNU, 2021
Momentul meu decisiv a fost venirea aici pentru prima oară.
Nu uiți niciodată când faci ceva pentru prima oară și…
Pe aici au trecut foarte mulți oameni și au creat piese muzicale importante
care au schimbat modul în care oamenii văd lucrurile.
Știind asta, ești încurajat să-ți dorești să fii mai bun.
Locul are acest efect.
Dacă crezi cu adevărat,
poți crea ceva impresionant și cu adevărat frumos.
Eu asta cred.
Când ajungi într-un loc unde ești înconjurat de istorie,
e aproape sacru.
Tot ce-a fost înaintea ta.
Oamenii vor să vină aici. Vor să înregistreze aici.
Își doresc sunetul Abbey Road.
Viața e formată din momente care trec foarte repede.
Trebuie să legi relații cu oameni care înseamnă ceva pentru tine,
să-ți umpli sufletul de emoție și iubire.
Asta s-a întâmplat la Abbey Road. Au fost momente deosebite.
Simt mereu că m-am născut în acel colț al studioului doi
și că Abbey Road m-a adus la viață și m-a învățat cum să trăiesc.
A început aici și s-ar putea să se și termine aici cândva. Nu știu.
Dar e un loc foarte important pentru mine.
Studiourile sunt locuri de întâlnire pentru oameni asemănători.
La fel ca magazinele de discuri, barurile și stadioanele de fotbal.
E locul în care te vezi și faci muzică cu alți artiști.
E o chestie spirituală, fără exagerare.
La Abbey Road nu poți ignora istoria.
E ca la ceainice, care nu trebuie spălate niciodată.
Resturile trebuie să rămână acolo pentru gustul următorului ceai.
Și studiourile sunt așa.
Dacă intri în studioul doi,
simți că pereții sunt îmbibați cu muzică excepțională.
Cântecele înregistrate aici…
sunt amintiri incredibile.
Oamenii cu care am lucrat sunt fantastici.
Am amintiri excepționale.
Dacă pereții ăștia ar putea cânta…
Vrea cineva să vorbească cu tine.
- Salut! - Salut!
Bună!
- Ce faceți? - Bună!
- Bine, am terminat! - Da!
- Ați terminat? - Da.
Te iubesc, ai grijă de tine!
- Și eu, pe tine! - Pa!
- La revedere! - Pa!
V-a plăcut din muzica de aici?
- Bună! - Întreabă-l acum!
- Fantastic! - Voiam să te întreb de ce…
Ce-mi place!
Ce de oameni cool! Poza mea unde e?
Era să-l calce!
Nu mai merge. Nu pot lucra în condițiile astea!
- Apasă pe 15 amperi și pe redare. - E deja… Scuze!
Asta a fost tot!
Subtitrarea: Ruxandra Dorobanțu