Volám sa Mary.
Abbey Road Studios sú súčasťou môjho života, odkedy sa pamätám.
Každá prechádzka týmito chodbami je kúzelná.
Na svoju prvú návštevu si už nepamätám.
Toto som ja v štúdiu dva. Odfotila ma moja mama, ktorá bola fotografka
a ktorá bola s ockom v kapele.
Chcem rozpovedať príbeh niektorých legendárnych nahrávok,
ktoré tu za posledných deväť desaťročí vznikli.
Od klasiky, cez pop, až po filmovú hudbu.
Jeden z dôvodov, prečo som chcela tento dokument,
je fotka mamy, ktorá cez prechod viedla Jeta.
- Ach, áno! - Spomínaš si na to?
Áno, samozrejme!
Žili sme vtedy neďaleko, ako vieš.
A mali sme poníka menom Jet.
A ona tak milovala kone,
že keď sme sem šli niečo robiť, vodila Jeta so sebou.
A existuje fotka, ako spolu prechádzajú cez ten prechod.
Chodil s nami do štúdia. Vedel sa správať.
ŠTÚDIO DVA, 1974 JET
S Wings si sa sem potom vrátil, však?
Spomínaš si, ako si sa rozhodol:
„Mohol by som ísť hocikam, no ďalšiu fázu svojej kariéry
odštartujem v rovnakom štúdiu“?
Áno.
V Londýne sme využívali aj iné štúdiá ako Abbey Road.
No tu nám vždy bolo najlepšie.
ŠTÚDIO DVA, 1974
Takže keď som chcel nahrávať s Wings, povedal som si:
„Toto je skrátka najlepšie štúdio. Poznám ho. Poznám tu ľudí.“
Veľa ich tam stále bolo. A mnohí sú tu dodnes.
Je to skrátka skvelé štúdio.
Fungujú tam všetky mikrofóny.
Viem, znie to hlúpo,
no v niektorých štúdiách sa stáva, že nie.
Takže bolo skvelé sa vrátiť domov.
KEBY STENY VEDELI SPIEVAŤ
Prechádzať tou malou bránkou pri prechode pre chodcov
je vždy úžasné.
Vždy, keď idem okolo, pozerám na grafiti
a hovorím si: „Ten prechod musí byť čarovný. Udiali sa tu kúzla.“
Je tu história. Steny sú ňou priam nasiaknuté.
Práve teraz niekde nejaké dieťa sníva o tom,
že sem raz príde a nahrá tu skladbu.
A ten sen nesmie umrieť. Nikdy. Skrátka nie.
Je to priam duchovná záležitosť.
Je to úžasné, fakt.
Snáď bude stáť ešte milióny rokov.
Je to náš národný poklad, nie?
Keď som sem prvýkrát prišla,
cítila som, že som naozaj dosiahla niečo,
o čom som snívala ešte vo svojej detskej izbe.
Abbey Road vnímam
ako takú matku hudby, ktorá tu vznikla.
Ona je tá, kto ju pre nás uchoval.
Objala ju svojou vlastnou akustikou.
Takže je to pre nás taký dar.
Používame ho, myslíme, že si ho najímame.
No v skutočnosti je to duchovnejšie.
Dvanásteho novembra 1931
sa Sir Edward Elgar chystal oficiálne otvoriť jedinečné nahrávacie štúdio.
Tento vážený skladateľ je podporovateľom nového média
a pripravuje sa svoje skladby s Londýnskym symfonickým orchestrom…
- Môžeme? - …strihať priamo na platňu.
Dobre.
ŠTÚDIO JEDEN, 1931
Pred troma rokmi kúpila spoločnosť Gramophone Company
v aukcii budovu na adrese Abbey Road č. 3 v St. John's Wood v Londýne.
Radový dom s deviatimi spálňami, piatimi obývacími miestnosťami,
komnatami služobníkov a veľkou zadnou záhradou
premenili na najväčšie a najlepšie vybavené štúdio na svete.
Platňa z vosku.
Materská platňa, z ktorej vzniknú tisíce kópií
pre celý šíry svet.
RIADITEĽ EMI
Keď som tam prišiel,
spoločnosť strácala pol milióna ročne.
Nahrávky klasickej hudby veľmi nevynášajú.
Tak som hľadal, kto v našej brandži
vie niečo o populárnej hudbe.
Spieval som už v škole.
Tak od štrnástich-pätnástich.
Prvú nahrávku v Abbey Road som robil v sedemnástich.
Norrie Paramor, ktorý v EMI robil producenta,
nás pozval na konkurz.
Vtedy sme mu zahrali skladbu „Move It“.
Boli sme strašne nadšení, že sa dostaneme do štúdia.
A bolo to štúdio Abbey Road.
Štúdio dva sa stalo na dlhé, dlhé roky naším domovom.
ŠTÚDIO DVA, 1958
Abbey Road darovala rokenrolu život.
Bola na popredí jednej z najväčších hudobných zmien.
Podľa mňa bol rokenrol
historicky najväčšou, najrýchlejšou a najviac dlhodobou zmenou.
V roku 1950
predstavovali príjmy z predaja platní v Británii len 3,5 milióna libier.
Do roku 1960 to bolo už 15 miliónov.
Zďaleka najväčšou spoločnosťou je Electric and Musical Industries, EMI,
ktorá predáva takmer polovicu všetkých platní.
EMI združuje spoločnosti ako Parlophone, HMV, Capitol.
EMI je najväčšie vydavateľstvo na svete.
Jej riaditeľ, Sir Joseph Lockwood, pozorne sleduje konkurenciu.
Je to divočina. Konkurencia je naozaj veľká.
A ak si niekto myslí, že je tu ľahké zarobiť, môže si to skúsiť.
PRODUCENT
Vo vydavateľskej brandži som začal v novembri 1950.
Študoval som na Guildhall School of Music
a pozvali ma na pohovor do EMI Studios.
Na moje vlastné prekvapenie
mi dali v Parlophone dôležité miesto
a Joe Lockwood mi povedal:
„Ste najmladšia hlava vydavateľstva, akú sme kedy mali. Nepokazte to.“
Tak som začal niečo hľadať.
Hľadal som niekoho ako Cliff Richard.
HĽADANIE ĎALŠIEHO CLIFFA
Beatles už mali zmluvu s Deccou, nahrali album, no nevydali ho.
PRODUCENT
Brian Epstein za nimi prišiel ako za poslednou možnosťou.
Naozaj poslednou. Stretol sa už s každým.
Môj otec mal Briana rád. Bol to veľmi príjemný človek.
Povedal: „Možno ich dokážeš priviesť.“
Prišli sme sem, o chvíľu dorazil aj George Martin.
Hovorí: „Tak dobre, chlapci, čo budeme robiť?“
Nemyslel si, že sú veľmi dobrí.
No rád s nimi trávil čas.
Pozeral sa na nich a rozmýšľal:
„Tak, kto z nich je Cliff a kto budú Shadows?“
ŠTÚDIO DVA, 1962
Vypočul som si, ako hrajú.
Pesničky, ktoré ponúkli, neboli bohvieaké.
„Love Me Do“ z nich bola najlepšia.
George bol úžasný.
Nič iné sa o ňom ani povedať nedá.
A my sme boli amatéri. Ani jeden z nás nevedel čítať či písať noty. Amatéri.
„Love Me Do“ bol menší úspech.
A potom sme priniesli „Please Please Me.“
Čo to robíš?
Toto je vražda. Nedám to.
Nevydržím. Idem tam…
Nestíham to.
Georgeovi Martinovi sa veľmi nepáčila.
Povedal: „Nešlo by to rýchlejšie?“
A my sme mu povedali: „Nie.“
Teda, nepovedali.
Pomysleli sme si: „Nie,“ no povedali sme: „Jasné.“
Pokus číslo sedem.
ŠTÚDIO DVA, 1962
Veľmi nás to nechytilo,
no on povedal: „Toto bude váš prvý veľký hit.“
A mal pravdu.
Keď sa nám zadarilo s „Please Please Me“,
začali ako autori rásť.
Vznikla „From Me To You“, potom „She Loves You“.
Samé výborné skladby.
Veľmi rýchlo mi došlo, že musíme čoskoro nahrať album.
Album sme nahrali vo februári 1963.
Za jeden deň.
ALBUM ZA JEDEN DEŇ
Spravíme to v druhej slohe?
Hej.
Haló?
Prišli sme zavčasu. Rozložili sme sa, pripravili.
A potom sme len zahrali všetko, čo sme vedeli.
Všetci technici a tak boli hore a zmixovali ich.
ŠTÚDIO DVA, 1963
Vlastne to mixovali už za jazdy.
Vedeli, aké hlasné majú byť bicie, aký hlasný má byť kopák,
všetko to pekne vyrovnali.
V tých dňoch sa im vlastne hovorilo „vyrovnávací technici“.
Pointou bolo zachytiť kapelu ako živé vystúpenie.
Priamo z Cavern Club do Abbey Road.
Poriadne som ich pritlačil.
Nahrali sme ich skoro ako na živý prenos.
Mali sme len dve stopy.
Toto je kapela naživo z miestnosti.
A druhá stopa…
…je Johnov šialený spev.
A Paul a George s ním spievajú tiež naživo.
Od začiatku do konca nám to zabralo necelých 12 hodín.
Chápete? Nefňukali sme, že nevládzeme.
Kdeže. Keď sme hrali…
To bolo na Beatles to skvelé. Všetkým nám šlo o hudbu.
Chápete, hrali sme. To bolo dôležité.
A celkom sa nám to vyplatilo.
JEJ DUŠA V KAŽDEJ NOTE
Keďže bola hudba najdôležitejšia vec v mojom živote…
PRODUCENT KLASICKEJ HUDBY
…povedali sme si, že zariskujeme
a že si v Anglicku skúsim nájsť prácu.
Devätnásteho septembra 1960
som sa poslušne hlásil v Abbey Road Studios.
A tak to začalo.
- Keby si tam bola… - Nebolo by to také zlé.
Ak by… Presne to som chcel povedať!
- To stačí. Poďme hrať. - S radosťou.
- Áno. - Zvuk je v poriadku?
- Jednoznačne. - Výborne. Poďme.
S Jacqueline du Pré sa skvele nahrávalo,
pretože nikdy nebola netrpezlivá…
ŠTÚDIO JEDEN, 1967 SKÚŠKA
…bez ohľadu na to, ako dlho trvalo nastaviť zvuk.
A pri jej dynamickej hre sa ju nahrávalo ťažko.
To balansu určite pomôže.
Choď od tých opakujúcich sa D.
Nahrávalo tu množstvo muzikantov, ktorých obdivujem.
A vzniklo tu mnoho
mojich obľúbených nahrávok.
Umelci ako Jacqueline du Pré, Daniel Barenboim.
S ich hudbou som vyrastal.
A hudbu, s ktorou som vyrastal, nahrali práve tu.
Veľmi často sme hudbu počúvali v aute.
Rodičia mali CD s jej nahrávkou Elgarovho Concerta.
Mal som asi päť alebo šesť.
Keď ho počúvate, naozaj cítite, že do toho dáva všetko.
Celú dušu. Do každej noty, ktorú zahrá.
Nahrávky Elgarovho Concerta od Jacqueline du Pré vznikli tu
a keď som pred pár rokmi ten koncert nahral ja,
bolo to tiež v tomto štúdiu.
Asi presne tu, kde sedím.
Je to pre mňa obrovskou cťou, naozaj výnimočná skúsenosť.
ŠTÚDIO JEDEN, 2019
KONCERT PRE VIOLONČELO V E MOL, OP. 85, ELGAR
Jacqueline, v júli 1971 ste ohlásili,
že ste vyčerpaná a zvyšok roka budete oddychovať.
Všetci hovorili: „Chúďa dievča. Príliš sa ničí.“
A potom nám došlo, že to nebolo len vyčerpanie.
ŠTÚDIO JEDEN, 1967
SONÁTA PRE KLAVÍR A ČELO V F DUR
Nie, ukázalo sa, že je to skleróza multiplex.
Človeka to, prirodzene, vystraší.
No mala som šťastie,
pretože sa môj talent prejavil veľmi skoro.
Takže keď boli symptómy sklerózy multiplex
natoľko silné, že mi prekážali v hraní,
dokázala som s violončelom všetko, po čom som túžila.
Keď sa jej zmocnila tá choroba,
zavolal mi jedného dňa Daniel.
Vraví: „Čo robí zajtra štúdio jeden?
Rezervuješ ho ako ,Daniel Barenboim test‘?“
Vraví: „Skúsime niečo nahrať.
Nebuď sklamaný, ak z toho nič nebude.“
Povedala som si, že ťa to zaujme.
Toto sú technické poznámky z jej posledného nahrávania tu.
Sedenia, no dve sú vyškrtnuté,
čo asi znamená, že využili len dve.
Po dvoch jej vraj bolo zle.
Páni.
Zvyšné sedenia využil De Peyer
Je na tom niečo veľmi zraniteľné a krehké.
Zbožňujem to
a máme veľké šťastie, že to môžeme počúvať.
Začala opus päť, zahrala prvých pár taktov,
odložila čelo a povedala: „A tým na dnes skončíme.“
Vtedy bola v štúdiu naposledy.
TÁ TROCHA MÁGIE
Brian Epstein a môj otec spolu veľmi dobre vychádzali.
Áno.
Pracovali ako tím, takže tuším v roku 1964
mali na čele britského rebríčka 36 týždňov z 52.
Čo už nikto nezopakuje.
Len pomyslite… Je to šialené.
Boli tam, samozrejme, Cilla Black,
Gerry and the Pacemakers a Beatles.
Všetci zo stajne Briana Epsteina
a všetkých produkoval v Abbey Road môj otec.
Cilla, myslíte, že by ste bez Epsteina
došli tak ďaleko?
- Nie, nemyslím. - Prečo nie?
Lebo som z Liverpoolu.
V tých časoch Liverpoolčania nikoho nezaujímali.
Až kým neprišiel Brian Epstein.
Prízvuk, s akým sa v Liverpoole hovorilo,
bol pre každého hendikepom.
- Tak poďme na to. - Jasné.
Dobre, Burt, ideme.
Zapnite to, prosím.
ŠTÚDIO JEDNA, 1966
Ešte raz.
Bolo to dobré, drahá. Môžeme…
- Zdravím, Brian. - Krásne, Cilla.
- Zdravím. Ako sa darí? - Dobre.
Výborne.
- Určite z toho mám lepší pocit. - Áno.
Nechcem to ale robiť celú noc.
- Každý pokus je lepší. - Veru.
- Čo… Nechcem to robiť… - Ja viem, no potrebujeme…
Burt Bacharach veľmi trval na prístupe jedného pokusu za druhým.
Hľadal niečo, čo nikto iný nevidel.
Už to len zdokonaľujeme.
Spomínam si, ako sme raz nahrali skvelý pokus,
no spravili sme ďalších 15.
Všetci už boli unavení a orchester začínal byť nervózny.
Tak Burtovi hovorím:
„Burt, čo ešte hľadáš?“
A on na to: „Len ten kúsok mágie, George.“
Vravím mu: „Tú sme našli už pri štvrtom pokuse.“
A tak to aj bolo.
Štvrtý bol ten precízny.
Myslím, že to máme. Hotovo.
ALBUM, KTORÝ VŠETKO ZMENIL
Beatles patri medzi najväčšie vývozné artikle Británie.
Brian z nich spravil akoby boyband.
Bolo to desivé a nebolo to príjemné.
Museli sa buď rozpadnúť alebo schovať do bunkra.
A ten bunker bol Abbey Road.
Vadilo by vám už nikdy neísť na turné?
Ani nie. Ak nás vtedy nepočúvajú
a nepočujeme sa ani my, tak sa v tom nezlepšíme.
A nezlepšíme sa ani my.
Tak sa snažíme byť lepší vo veciach ako nahrávanie.
Začalo to byť fakt strašné, tak sme vymýšľali plány, čo ďalej.
Vraveli sme si, že bude veľa času na nahrávanie.
A na Abbey Road bolo skvelé aj to, že bolo zadarmo.
Podľa zmluvy sme mali neobmedzený čas na nahrávanie.
To netreba.
Spievať to asi budeme inokedy.
Bol to fakt náš domov.
Trávili sme tu veľa času.
Rozprávali sme sa o tom, čo budeme robiť. A…
Povedal: „Mali by sme to spraviť tak,
že nahráme album a pošleme na turné ten.“
Tak sme začali pracovať na Sgt. Pepper.
Začína to takou zaujímavou…
BÁSNIK
…nostalgickou spomienku na kabaret.
A staré dobré časy.
Ďalšia je „With a Little Help From My Friends.“
Stanovisko spoločného účelu.
Ďalšia je takým stanoviskom o predstavivosti.
„Lucy in the Sky With Diamonds“ predstavuje prvok dôležitosti.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
zmenil pravidlá.
Štúdio chceli využívať ako ihrisko.
A zvukom chceli maľovať obrazy.
Dva!
Jeden z mojich najlepších úvodov.
Blázni začali preberať kontrolu nad blázincom.
Občas to bolo tak, že jeden mix šiel hore do kontrolnej miestnosti tu v dvojke.
Ďalší potom šiel do trojky.
Takže sme mohli byť kdekoľvek.
A bola tu aj kopa vybavenia.
Tak sme sa len stále pýtali: „Môžeme použiť toto? A tamto?“
Mali tu Lowrey organ,
na ktorom hrám na začiatku „Lucy in the Sky With Diamonds.“
Hudobníčka menom Mrs. Mills mala jeden…
Tam je!
Trošku sme si na ňom zašantili
a došlo nám, že má parádny zvuk.
Je to rokenrolový klavír.
Bol tu aj klasický Steinway Daniela Barenboima.
Bolo tu všetko.
Myslím, že aj preto bola hudba Beatles vždy taká zaujímavá
z inštrumentálneho hľadiska.
Bol som tam okolo roku 1962, myslím.
Pobavila ma „When I'm Sixty Four“. Krásna skladba.
Posledná je „A Day in the Life“, čo je podľa mňa najlepšia báseň.
Asi najvážnejšia skladba na albume, „A Day in the Life“,
začala veľmi jednoducho.
Nahrali sme hneď prvú skúšku. Prvýkrát, kedy som to počul.
Mikrofón na klavíri tu daj potichu.
Ako maracasy, okej?
John ju odštartuje slovami:
„Cukríková víla, cukríková víla…“
Cukríková víla, cukríková víla.
„Day in the Life“ vznikla, keď ku mne raz John prišiel písať.
Čítal práve noviny.
Druhú slohu sme, myslím, napísali tak,
že sme v novinách hľadali námety.
ŠTÚDIÁ JEDEN A DVA, 1967
„A Day in the Life“ znie neskutočne komplikovane,
no vymyslená je krásne jednoducho.
Mali len štyri veci, ktorými stvorili tú stenu zvuku.
Aj orchester je len na jednej stope.
To oni štyria v miestnosti ten zvuk spolu vytvárali.
Tu John spieva provizórny vokál.
Neskôr ho prespieval.
A tento spev bol v masteri.
Je to neuveriteľný zvuk.
V podstate to je „A Day in the Life“.
Potom som tam dal tú svoju časť.
To: „Woke up, fell out of bed.“
Paul to akoby vracia do skutočného sveta.
Netušili, ako tie piesne prepojiť.
Tak tam nechali medzeru.
A nevedeli ani, ako skladbu ukončiť.
Spomínam si, ako sme o tom špekulovali.
Vravím: „Bolo by super, keby sme zohnali orchester.
Mám pár nápadov.“
Paul otcovi povedal:
„Chcel by som tam počuť orchestrálny orgazmus.“
A otec hovorí: „Jasné, Paul.“
A to tu bola ďalšia skvelá vec.
Mali sme tu na to nástroje. Všetko tu bolo.
George Martin, štúdio číslo jeden.
Všetko tu skrátka bolo. Tak sme to využili.
Tak to bolo v „Day in the Life“. Mali sme veľký orchester a nápad.
Povedal som im, nech začnú na najnižšej note,
ktorú dokážu zahrať, a prejdú všetkými notami,
až kým nedôjdu k najvyššej.
A zároveň začnite veľmi ticho a skončite najhlasnejšie, ako sa dá.
No musí to byť dokonale zladené, intonačne aj rytmicky.
Pozreli na mňa a bolo vidno, že si myslia:
„Takéto inštrukcie nezvykneme dostávať.“
George im to teda trochu špecifikoval.
Povedal: „Tu by ste mali byť niekde v polovici
a zhruba odtiaľto môžete začať veľké crescendo.“
Šesť, sedem,
osem, deväť, desať, 11, 12,
13, 14, 15, 16, 17,
18, 19, 20, 21!
„A Day in the Life.“
Toto je ôsmy pokus, na konci má zbor.
Zbor?
Pôvodne si hovorili, či by nebolo super mať na konci zbor.
Čo je to za notu? Skontrolujeme to?
Taký veľký antiklimax svet nevidel.
Obrovské orchestrálne crescendo a potom…
…tri, štyri.
Potom…
Mali štyri koncertné krídla, boli…
Všetci sme ich videli, odštartovali nás a spravili sme…
Super.
Bolo to výborné. Vďaka.
Sprievodné vokály by sme mali.
Teraz muzikanti.
To obdobie bolo výnimočné…
HLAS GEORGA HARRISONA
…pretože zrazu prišlo k veľkému povzneseniu energie a vedomia.
Bola to taká minirenesancia.
Veľmi sa už blížil koniec vojny.
My, čo sme sa do nej narodili,
sme mali veľmi čiernobiele spomienky.
No časom sa to veľmi zlepšilo.
V 60. rokoch bolo všetko zrazu farebné.
ŠTÚDIO JEDEN, 1967
Londýn bol vtedy ako mravenisko.
PRVÝ MEDZINÁRODNÝ ŽIVÝ PRENOS
Boli tu umelci, spisovatelia, básnici, maliari.
Ak ste, napríklad, chceli obal na album, poznali ste kopec umelcov.
Na scéne boli aj Peter Blake a Richard Hamilton.
Peter Blake, samozrejme, spravil obal pre Sgt. Pepper.
Spolu s jeho vtedajšou ženou.
Koniec šesťdesiatych rokov bol veľmi vzrušujúci.
Hudba bola vzrušujúca. Londýn tiež.
Všetko bolo vzrušujúce.
Vždy hovorím, aký som vďačný, že som vtedy žil,
pretože niečo také sa už nezopakuje.
Pre mňa to istým spôsobom predstavovalo začiatok cesty.
Tri roky som strávil v dodávke s Bluesology.
Stačilo mi, chcel som robiť niečo iné.
Chcel som písať piesne.
Nemyslel som, že zo mňa niekedy bude Elton John, spevák, autor, umelec.
Tak som sa stal štúdiovým muzikantom.
„He's Heavy, He's My Brother“, prvý pokus.
Do toho, bra…
Strávil som tu tak veľa času.
Raz, dva, tri, štyri.
PACH STRACHU
Reg Dwight bol náš známy a skladateľ,
hral na klávesoch v „He Ain't Heavy, He's My Brother“
ako štúdiový hudobník.
Tuším za to dostal dvanásť libier.
Dnes by si asi zapýtal viac.
Vlastne asi nie. Asi by to nahral zadarmo.
Reg bol s krídlom pod schodami.
Ja som mal vedľa bicie.
Pôvodne sme krídlom nechceli hýbať, aby sme ho nerozladili.
Tak som si dal bicie k Eltonovi.
Vedľa bol Bernie Calvert, náš basák.
A to bola základná stopa. Clarkey spieval provizórny spev.
Elton nás odštartoval.
Tá páska ešte niekde je.
ŠTÚDIO DVA, 1969
Počuť, že hrám na klavíri ja.
Je to môj štýl.
Mal som šťastie, pretože keď sa rozkríklo, že je Reg dobrý klavirista,
mal fakt veľa práce.
A mňa platili Dick James Music ako skladateľa.
Pätnásť libier za týždeň.
Ale za to, čo som zarobil navyše ako štúdiový hudobník,
som si mohol kupovať nahrávky, čo som chcel, a že ich bolo,
kupovať oblečenie, platiť nájom.
Mám na toto miesto veľa spomienok.
Vôňa Abbey Road.
Keď som prišiel, bol to skôr pach strachu.
„Nepokašlem to?“
Ako človek som tu vyrástol.
Aj ako hudobník.
Musel som byť dobrý, lebo som mal len tri hodiny.
Musel som zamakať.
Spomínam si, ako som tu nahrával pre Barron Knights.
Vtedy práve vyšla „Hey Jude“.
Stál som tu s Berniem.
A v tom vošiel váš otec a pozdravil Barron Knights.
To bolo prvýkrát, čo som videl niekoho slávneho.
Zamrzol som. Bernie tiež.
Barron Knights Paula poprosili, aby zahral „Hey Jude“. A on to zahral.
Nikdy sme na to s Berniem nezabudli.
„Bože, videli sme Paula hrať ,Hey Jude‘ práve,
keď ten album vyšiel.“
Viete si to predstaviť?
Pre chalana z Middlesexu ako ja? Bolo to šialené.
Absolútny šok.
ŠTÚDIO DVA, 1968 SKÚŠKA HEY JUDE
No nie je to úžasný príbeh?
S Berniem o ňom stále rozprávame.
Bolo to úžasné.
Váš otec mi v živote spôsobil veľa radosti.
Naozaj veľa radosti.
Netuší, čo ten moment pre mňa znamenal, no teraz to snáď zistí.
ŠOUBIZNIS – KRUTÝ BIZNIS
Bol som štúdiový hudobník.
Začal som sem chodiť asi v sedemnástich.
V sedemnástich, 18, 19, 20 a ďalej.
Ešte dlho.
Kto je to štúdiový gitarista, Jimmy Page?
Je to gitarista, ktorého si pozývajú na nahrávanie.
Nie je to nutne nejaký žoldnier.
Dúfa, že sa dostanú do hitparády,
no dostane len obyčajný honorár.
Ako ste sa stali štúdiovým gitaristom?
Ani neviem. Asi si mysleli, že sa na to hodím.
Poznáte ma, pravdaže, ako hráča na elektriku,
no viem hrať aj na akustickej gitare.
A vedel som hrať aj na harmonike.
Takže ma volali hrať na harmoniku, bluesovú harmoniku,
ale aj finger-style gitaru, či folkovú gitaru,
ktorá vtedy fakt letela.
A, pravdaže, na elektrickú gitaru a slide gitaru a podobne.
Aké je pracovať s najväčšími menami v šoubiznise?
Je to sklamanie.
Prečo?
Zvyčajne nie sú takí, ako čakáte.
Vo všeobecnosti bývam sklamaný.
To sa asi niektorým fanúšikom páčiť nebude.
Aj v štúdiu jedna, kde robievali filmovú hudbu,
som robil kadečo.
Nahrali tam skladbu k filmu Goldfinger so Shirley Bassey.
Aj toho som sa zúčastnil.
8. februára 1960
Husle Violy/čelá – Zbor
Pardon. Môžeme ešte…
Pokus 11. Kompletný overdub.
Dirigentom bol John Barry.
ŠTÚDIO JEDEN, 1964
Z toho začiatku behá mráz po chrbte.
A ja som hral s nimi.
Mali tam obrovskú obrazovku.
Musela som spievať „Goldfinger“
k tomu, čo sa dialo v titulkoch.
Bol som k nej celkom blízko. Skoro v prvej línii.
A orchester bol za nimi.
Pätnásť, pokus 15.
Mala fakt silný hlas, spomínam, ako na konci
spievala tú poslednú notu.
Došli sme nakoniec, no titulky akosi nekončili.
Tak som musela držať tón.
Celú večnosť.
A titulky idú a idú.
A on len: „Drž to, drž.“ A ja, že…
A potom sa zosypala na zem.
Bolo to neskutočne dramatické.
A pri speve, samozrejme, robila všetky tie gestá a tak.
Na niečo také nezabudnete. Nikdy.
Dali mi vodu, viete, potreli mi ňou ruky…
Ľadovou vodou a tak. Bola som…
Šoubiznis je krutý biznis. Veľmi krutý.
No ja som v ňom uspela.
ZNOVA KAPELOU
John, kde by ste podľa vás boli bez pána Epsteina?
Neviem.
Vraj sa s vami stretol Maharishi.
Prezradíte mi, čo vám poradil?
Aby sme sa nenechali pohltiť smútkom
a aby sme na Briana spomínali len v dobrom,
pretože naše spomienky pôjdu s ním, kdekoľvek už je.
EPSTEIN MŔTVY VO VEKU 32 ROKOV
Jeho smrť Beatles významne zmenila.
Bol kotvou, ktorou boli všetci spojení.
Bol s nimi skôr, než boli slávni.
A to je dôležité. Ľudia to potrebujú.
Potrebujú nejaký referenčný bod, kým boli, kým sa stali slávnymi.
A ten bol preč.
Nepochybne to všetko zmenilo.
Hovorili sme si: „A čo teraz?“
To isté zažívate, nech váš život opustí ktokoľvek.
Najprv smútite.
Potom si ale poviete: „Mali by sme… Musíme to spraviť.
Musíme nahrať dobrý album. Musíme ísť ďalej.“
Ide o to, aký hlas použijeme.
- Tichší je lepší. - Súhlasím.
Je trochu smutný.
Mal som gitaru skoro ako táto.
Práve som ju napísal.
Zvukár mi sem dal handru, nech neklopem nohou.
Na albume ňou ale klopem.
Bolo to…
ŠTÚDIO DVA, 1968
Hej.
A potom skončíš…
Tuším som len zabudol na formát.
„Bebe Daniels“, pokus jeden!
Čo sa týka White Album, mal som ho veľmi rád, lebo…
Veľmi sa o tom nehovorilo, ale vedeli sme, že chceme byť znova kapelou.
Moja obľúbená skladba je „Yer Blues“.
Všetko sme napchali do miestnosti…
…menšej než tento koberec.
SKLAD V ABBEY ROAD, 1968
Zahrali sme to riadne drsne.
Zmenili sme sa zrazu na neskutočnú a blízku kapelu.
Je to jedna z mojich obľúbených spomienok.
Abbey Road bol album, o ktorom som si nemyslel, že vznikne.
Pred Abbey Road sme totiž nahrali album Let It Be.
Nebol to šťastný album.
Strácal som kontrolu. Nikto ma nepočúval.
Bol som veľmi sklamaný.
Let It Be ich ako ľudí rozdelilo a skreslilo,
skrátka sa naň vykašľali.
A Paul McCartney zavolal otcovi a povedal:
„Chceme spraviť album ako za starých čias.
A bude náš posledný.“
Povedal: „Dobre, ale žiadne špekulovanie.“
Vraví: „Len ak prídete
a spravíme album tak, ako sme ich robievali. Poriadne.“
Tak som len písal skladby a potom som im zavolal.
Vravím: „Čau, Ringo. Ako sa darí?“
Vedeli sme, že je to Paul.
Zavolal nám a hovorí: „Nazdar, chalani.“
„Čo by ste povedali na nový album?“
„Vrátime sa do štúdia?“
Oni sa spokojne opaľovali, pravdaže.
Nebyť jeho, tak nahráme tak tri albumy.
Namiesto ôsmich.
Tak sme sa sem vrátili a nahrali album, z ktorého sa stal Abbey Road.
ŠTÚDIO DVA, 1969
Boli sme v jednej z kontrolných miestností
a začínali sme album mixovať.
Rozmýšľali sme, ako ho nazveme.
Názov Abbey Road nám nenapadol.
Hovorili sme si, že pre ďalší album musíme ísť napríklad do Egypta.
Alebo k nejakej sopke na Havaji.
Vždy sme mali také veľké debaty.
A potom si vravíme: „Kašľať na to. Len prejdeme cez cestu.“
ŠTÚDIO TRI, 1969
Nakreslil som obrázok prechodu pre chodcov so štyrmi ľuďmi.
Teraz sa tadiaľ pomaly nedá prejsť autom.
Personál o EMI Studios vždy hovoril ako o Abbey Road.
No po tomto albume
Ken Townsend, jeho manažér, oficiálne zmenil názov.
Ken strávil v Abbey Road veľkú časť života.
Začínal tam ešte ako technik v zácviku v roku 1950.
Do dôchodku odišiel v roku 1995 ako riaditeľ.
Abbey Road mi vždy pripadalo ako rodina.
Podľa mňa je to preto, že tam väčšina personálu svoje kariéry začne
a vypracuje sa až hore.
Technici tu vždy boli svetoví.
A práve vďaka ich inováciám
má Abbey Road dnes takú povesť, akú má.
Pracujú tu fakt skvelí vedátori.
Vlastne sú sami o sebe umelcami.
No my sme pre nich boli výzvou.
Myslím, že ich to bavilo.
„Dalo by sa to? Ešte sme to nerobili, no možno takto…“
Chápete, sú to vedátori.
Chceli skrátka rozlúštiť Enigmu.
Keď má niekto problém, povedia mu: „Choď za Lesterom.“
Keď niekto potrebuje batériu, skrutku, maticu…
KUSTÓD
…ventil, čokoľvek, povedia: „Lester ti to dá.“
Na čom pracujete, Lester?
Spadol nám mikrofón zo 60. rokov,
takže lepím zlomené súčiastky.
- Komu spadol? - Nikto sa nikdy neprizná.
V Abbey Road je najlepšie vybavenie na svete.
Albumy ako Dark Side of the Moon a Sgt. Pepper sú toho dodnes svedkom.
Sú to skvelé albumy, ale sú dokonalé aj technicky.
Neznejú staro.
A v tom je kľúč.
ŠTÚDIO TRI, 1967
Sydov prvý nápad na názov kapely bol „The Tea Set“.
Vybavili sme koncert, no povedali nám: „The Tea Set byť nemôžete.
Takú kapelu tu už máme.“
A tak Syd prišiel s názvom Pink Floyd.
Podpísali sme zmluvu s EMI.
A to nás sem priviedlo.
Boli sme v štúdiu tri,
čiže presne tu.
Beatles boli v štúdiu dva.
A nám… Nechcem povedať, že nám „poskytli audienciu“,
no pozvali nás sa pozrieť, čo sa tam deje.
Bolo očividné, že my sme tí zelenáči a oni sú prefekti.
Je to fascinujúci kus našej histórie.
Páni. Boli sme v Abbey Road, keď nahrávali album Sgt. Pepper.
My sme nahrávali náš debut.
Neskôr vyšiel
a my sme cestovali na koncert niekam na sever v Zephyre Six.
A June Childová, ktorá nás viezla, zastavila na odpočívadle.
Bolo asi…
Sedeli sme tam a počúvali Sgt. Peppera. Vravím si…
„K****, to je ale úžasný album.“
A bol. A aj je. Samozrejme.
Myslím, že dal celej generácii Angličanov a Angličaniek akoby povolenie
písať piesne o skutočných veciach.
A mať odvahu akceptovať svoje pocity.
Členom Pink Floyd som sa stal preto, lebo Syd Barrett,
môj predchodca a kamarát, prišiel o rozum.
Keď to už tak musím povedať.
Bola to jeho kapela. V podstate ju…
Teda, nezaložil ju, ale on v nej bol ten najočividnejší talent.
Bol to básnik a maliar a veľmi talentovaný chalan.
Bol o dva či tri roky mladší než ostatní,
no kým bol v kapele, jednoznačne ju viedol.
Keď odišiel, bolo to veľmi rýchle.
A odišiel úplne a kompletne.
A nikdy sa nevrátil.
Bolo to…
Veľmi, veľmi šokujúce. A stále je.
V tých časoch bolo na Abbey Road skvelé,
že tam robili tí istí ľudia ako tí,
čo tam robili prvé nahrávky.
Pri našom nahrávaní Dark Side of the Moon tam stále boli.
To bolo, tuším, o šesť rokov neskôr.
Je veľa vecí, ktoré ho robia naozaj skvelým.
Sú tam výborné texty,
Rogerov koncept a texty boli…
Vtedy jeho schopnosti veľmi narástli.
Takže…
Všetko toto dohromady
nám dalo niečo, čo zjavne fungovalo.
A ten boj…
Spätná väzba.
…bol súčasťou toho…
Tým sa netráp.
…čo ho robilo zaujímavým.
Dôvod, prečo sa vydaril.
No dobre.
Kde by bol rokenrol bez spätnej väzby?
Niekedy si tak nostalgicky pomyslím:
„Bože, niektoré z tých hádok boli fakt hrozné,“
no na druhý deň sme boli vždy späť.
Hádky boli vždy o tom, ako dosiahnuť najlepší možný výsledok.
Išlo len o to, ako to dosiahnuť.
Môžem poprosiť ovocný koláč so smotanou?
Neviem. Vtedy som bol fakt opitý.
Dave chcel mať hlasy tak, aby ich nebolo počuť.
Hneval som sa: „Čo? Nie, musíš ich…
Ak ich nepočuť, načo tam sú?“
A o tom to bolo.
Boli sme mladí a arogantní
a mysleli sme, že presne vieme, čo chceme a ako to dosiahneme.
Polovicu času sme ignorovali dobré rady.
Tak to bude ona.
Treba k tomu veľa vecí.
Musíte v seba veriť. Dalo by sa to nazvať aj aroganciou.
Myslím, že je to skvelý album.
Podľa mňa je výborne vystavaný.
A, samozrejme, Rick prispel skladbou „Great Gig in the Sky“.
A nezabúdajme na „Us and Them“.
Je to krásna skladba.
Som strašne rád, že som vtedy mohol spolupracovať s Rickom.
Bolo na ňom niečo fakt výnimočné.
ŠTÚDIO DVA, 1973
Keď robíte album, nahrávate všetko osobitne.
Takže nepočujete celok, až kým nie je hotový.
Potom len stlačíte „Play“ a vypočujete si celý album.
Je to úplne kúzelné.
Bol to najlepší zážitok, aký som z neho kedy mal.
Vzal som ho domov.
Pustil som ho Judy, mojej prvej žene.
Keď skončil,
otočil som sa a chcel sa opýtať, čo si myslí.
A ona len sedela a plakala.
Aj teraz ma to dojíma. Vravel som si: „No dopekla. Dokázali sme to.
Pozri na to.“
Bolo to fakt výnimočné.
ŠTÚDIO DVA, 1973
S Pink Floyd sme vtedy niečo dosiahli.
Mohli sme si pokojne povedať, že končíme.
Presne ako Beatles.
No nepovedali. Príliš sme sa toho báli.
A som vlastne rád, že sme bojovali ďalej.
Spravili sme ešte nejakú dobrú prácu.
Viete, Wish You Were Here a Animals
a The Wall a The Final Cut.
Tie štyri albumy sme spravili spolu.
Myslím, že je to celkom slušná zbierka.
Je to…
Ako by človeka mohlo netešiť, že mal také šťastie,
že vytvoril niečo, čo sa sveta poslucháčov hudby dotklo
tak hlboko a tak dlhodobo,
za tých takmer 50 rokov, odkedy to vyšlo?
Mám pocit,
že je naozaj úžasné, že sa to vôbec dá.
FELA JE VŠADE
Felu som prvýkrát stretol tu, v štúdiu tri.
Bol to očividný líder. To bolo jasné.
Občas stretnete ľudí, ktorí majú istú charizmu.
Viete, že majú silnú osobnosť.
PRODUCENT
Bol neskutočne očarujúci.
V momente, keď vošiel s hudobníkmi do štúdia,
bol to iný človek.
Stal sa akýmsi kúzelným muzikantom.
Jeff.
- Áno? - Chcem nahrať…
- Nahráme to, Fela. - Nahraj to.
To bol prvý deň nahrávania.
Vlastne sme vtedy nahrali skoro celý album.
Keď zasvieti svetlo. Ideme.
Raz, dva, tri, štyri.
ŠTÚDIO TRI, 1971
- Som unavený. Prehrajme si to. - Môže byť.
LAGOS, NIGÉRIA
Narodil som sa v roku 1936 a k Felovej kapele som sa pridal
vo februári 1965.
Hral som na barytónový saxofón.
Vydavateľstvo vtedy chcelo, aby nahrával v Nigérii,
no neboli tam veľmi dobré štúdiá.
Takže vďaka Felovi sme šli
do Abbey Road Studios v Londýne.
Trval na nahrávaní
vo výnimočnom štúdiu.
Keď sme boli v štúdiu druhýkrát, prišiel tam Ginger Baker.
Práve v ten večer sme chceli naživo nahrávať ten album.
Privítajte Gingera Bakera!
Veľký potlesk. Nech sa páči.
ŠTÚDIO TRI, 1971
Ľudia už vedeli, že prídeme.
Fela mal priateľov.
A prišli tam aj naši priatelia, samozrejme,
takže sa správy šírili ako požiar.
„Je tu Fela!
- Je tu Fela s kapelou.“ - Áno.
V pohode. Stačí.
Nahrávame. Takže poďme na to.
Raz, dva, tri, štyri.
Bol tam nebohý Tony Allen.
Allen hral na bicie.
Aj Ginger Baker hral na bicie.
Kým sme vyrazili,
všetky skladby, čo sme chceli nahrávať, sme nacvičili.
To je veľmi dôležité,
pretože kým sme sa rozhodli ísť do štúdia,
každý tie skladby dokonale poznal.
Album mal úspech na celom svete, nielen v Afrike či Nigérii.
Po celom svete.
Dnes je, samozrejme, očividné, že je Fela všade.
Áno.
Aký je rozdiel medzi EMI a Titanicom?
Titanic mal aspoň dobrú kapelu.
Rok 1979 bol pre hudobný priemysel rokom zúfania.
Zisky sa prepadli a kapely zo 60. rokov sa už skrátka nepredávali.
PREDAJ STOROČIA
Nastúpila som v máji 1979.
Po celej krajine vtedy začínalo vznikať
množstvo menších štúdií.
MANAŽÉRKA ŠTÚDIA
A pravdou je, že sme boli dosť drahí.
Volal mi Ken Townsend, ktorý štúdiu šéfoval.
Povedal: „Vlastníctvo prezvala iná skupina,
ktorá si priviedla vlastných účtovníkov, a tí vravia:
,Potrebujeme tieto hlúposti? Čo je toto?
Zbavte sa toho! Všetko predajte.‘“
Opýtal sa: „Nevzal by si to?
Chcem, aby tie veci mali dobrý domov. U niekoho, komu na nich záleží.“
Veľkú časť toho vybavenia som kúpil.
Stalo sa toto. 1980. Mali sme strašne veľa vecí.
Spravil sa dvojdňový výpredaj. V sobotu a v nedeľu.
Pre Kena bolo všetko o Abbey Road.
Išlo mu o dobro Abbey Road. A bojoval tak tvrdo, ako sa len dalo.
Pretože niekedy sme skrátka nemali toľko práce, ako by sme mali mať.
Číslo jeden bolo prázdne celé mesiace.
Naťahali sme si tam pásky a cez obedné pauzy
sme tam hrávali bedminton.
Veľa sa hovorilo o tom,
že to tam prestaviame na veľa menších miestností.
Dokonca sa hovorilo, že z neho bude parkovací dom.
Tomu som nikdy neverila.
A potom niekto povedal, že videl plány.
PLÁNY PRE ŠTÚDIO JEDEN
Museli sme niečo robiť.
Potrebovali sme niečo nové.
KTO BY NECHCEL ROBIŤ NA STAR WARS
Do Abbey Road sme prichádzali šťastní.
Mali sme výborný film. Harrison Ford bol úžasný.
Bola skvelá nálada. Spomínam si na ten smiešny pochod…
ŠTÚDIO JEDEN DOBYVATELIA STRATENEJ ARCHY
…ako tam robili rachot trúbky. Bola to zábava.
V Denhame bolo veľké štúdio pre filmovú hudbu.
Počuli sme, že ho zatvárajú.
Myslím, že to Ken sa ich opýtal, či sa nepresunú k nám.
Museli sme nakúpiť projektory.
V štúdiu jeden sme mali 35-milimetrový projektor
a 2,5-metrové plátno.
Pre Abbey Road to predstavovalo ďalší zdroj príjmov.
A potrebovali sme ho, aby prežilo.
Všetci sme Londýn milovali.
Ako americká skupina sme tam boli veľmi šťastní.
Veľmi sa nám tam páčilo.
Atmosféra v tom štúdiu bola úplne iná.
Abbey Road bolo také mladšie a ľahšie,
bolo nám tam skvele.
No a potom film vyšiel a diváci si ho obľúbili.
Všetko bolo tak, ako malo byť. Fungovalo to.
Nepochybovali sme, že sa tam ešte vrátime.
Vedela som, že sa mi raz objavíš vo dverách.
John Williams a George Lucas sa sem vrátili pre Návrat Jediho,
čo bolo, pochopiteľne, úžasné.
Boli sme súčasťou Star Wars. Kto by nechcel robiť na Star Wars?
Keď som začal robiť na hudbe pre Star Wars,
každým dňom mi bolo jasnejšie,
že bude vyžadovať symfonický orchester.
Nemôže to byť len pozbieraná skupina istého počtu muzikantov.
Náš hudobný riaditeľ vo Fox Studios jej povedal:
„Tak prečo v Londýne nenajmete symfonický orchester?“
Tak vravím: „Výborne. Poďme na to.
Skúsime Londýnsky symfonický orchester.“ A tak to bolo.
Bolo to úžasné. Vravel som to vtedy, hovorím to aj teraz:
Bolo to ako šoférovať Rolls.
Hovoríte si: „Páni, to je ale zvuk!
Dokonalý. Vyrovnaný. Zvučný.“
Skutočným zážitkom bolo to v Abbey Road počuť s celým orchestrom.
Pred nahrávaním si to raz len zahrali,
nech vidia, ako na tom sú.
6-M-7 nová. Pokus 106.
Bolo to úžasné. Ako…
Ako otvoriť vianočný darček.
ŠTÚDIO JEDEN, 1999
Do Abbey Road sme šli, lebo bolo dostupné a dalo sa tam robiť,
no ostali sme tam a vracali sme sa, lebo sa tam robilo tak veľmi dobre.
Nenapadá mi, prečo by sme vôbec mali chodiť niekam inam.
Dokonalé.
- A… - Presne tak to malo byť.
Dobre.
Nahrávanie bola tá najväčšia zábava. Najmä s Johnnym.
Bol to ako náš druhý domov.
Prišli ste a šli ste do kantíny,
mali tam na stenách fotky.
Trávili ste tam osem až desať hodín denne.
Je dôležité, aby ste sa tam cítili pohodlne.
Kantína je taká veľmi britská vec, viete?
U nás také nemáme.
Máme štúdiové jedálne, ale alkohol v nich nepodávajú.
Nemám pocit, že by to nejak predlžovalo prestávky.
A z obeda sa všetci vracali o trochu viac uvoľnení.
Čo bolo dobré.
Je to krásna skladba.
- Bude tam sedieť? - Ale áno.
Toto je kľúčová scéna.
Abbey Road je veľmi výnimočné. Jedinečné.
ŠTÚDIO JEDEN, 2005
Tá miestnosť má svoj vlastný zvuk.
Nezdala sa nám z hľadiska veľkosti a konfigurácie dostatočná.
Je pomerne malá.
Najmä oproti starým štúdiám, ako sme mali v Hollywoode.
Tie sú obrovské.
Máte tam dlhočizné echo a zvuk krásne kvitne,
čo však môže ublížiť artikulácii a konkrétnym nástrojom.
Abbey Road bolo dokonalé. Bol tam dosť suchý zvuk. Nie príliš veľká ozvena.
No nie taký suchý, aby pekne nekvitol.
Má peknú tvár, pekný zvuk.
Dobre, Shawn. Môžeme nahrávať, prosím.
Pre taký orchester a takú prácu
je vlastne ideálny.
Pre hudbu je to dar.
ŠTÚDIO JEDEN, 2005
Steny som síce nekontroloval,
ale nech sú z čohokoľvek, sú výborné.
Nemyslím, že je v Londýne štúdio,
ktoré by sa mu vyrovnalo. Neviem o tom.
Možno ani na svete.
Bravó. Prestávka.
GENERÁCIA BRITPOPU
Be Here Now sme tu začali nahrávať v roku 97.
Boli sme vtedy trochu divokí a požiadali nás, aby sme odišli.
Boli sme na to vtedy celkom hrdí. Byť vykopnutí z Abbey Road…
Stones nikdy odnikiaľ nevyhodili.
Asi si spomínam, že sme tu raz mali párty.
Boli reči o tom, že nás vyhodia. No nestalo sa to.
Aspoň si to nemyslím.
Rozbili sme to tu. Ktokoľvek, kto sem príde a rozbije si to tu
si sám zaslúži nakladačku, viete?
To by sa nemohlo stať, chápete?
Vyhodili nás preto, lebo sme tu raz v noci boli,
vypli sme všetky svetlá
a púšťali potme zaradom všetky albumy Beatles,
ale šialene nahlas.
A myslím, že vybuchla jedna z tých vecí.
Spomínam si, že sme tu raz v noci ostali.
Boli sme každý inde,
každý v inom rohu, popíjali sme,
počúvali Rubber Soul a Pepper a tak a…
Nič šialenejšie sme tu nerobili.
Náš posledný album sme tu nahrali celý.
ŠTÚDIO DVA, 2007
Keď sem prišli druhýkrát, boli sme na nich lepšie pripravení.
V štúdiu sme im spravili také útulné miestečko.
Dali sme im tam gauče, keby si chceli oddýchnuť a tak.
Spomínam si, že som šla okolo deviatej ráno dole po schodoch,
a zrazu sa objavil vyobliekaný Liam s takým pekným klobúkom.
Hovorím mu: „Zdravím. Ste tu skoro.
Nečakali sme vás až takto skoro.“
A on na to: „Som hore už celú večnosť. Neviem, čo si obliecť
na prvý deň v Abbey Road.“
Bol som prvý dnu a posledný von.
Musíte to precítiť, nie?
Nemôžete len tak pribehnúť, že…
Viete: „Len zakričte, keď ma budete potrebovať.“
Tak to nejde. Chápete?
Musí vám to tu celé vstúpiť do žíl.
A do duše a tak, myslím.
Ísť do Abbey Road je ako ísť do kostola.
A to bol asi koniec.
To bol náš posledný album. Dig Out Your Soul.
V tejto miestnosti vznikla obrovská časť mojej hudobnej kolekcie.
Zrodil sa tu môj hudobný jazyk.
Aj môj účes.
Neexistovali väčší fanúšikovia Beatles než my. Možno okrem Beatles.
Muselo byť úžasné mať v 60. rokoch dvadsať.
Začínalo to Beatles, potom sa objavili Stones,
potom The Who, The Kinks a tak.
Vtedy sa ale muselo žiť.
To robia drogy, nie?
Chápete?
Alebo aj nie. Všetok ten swing, či čo.
Bolo po vojne a všetko a zrazu sa trochu…
Viete, niekto povie drogy, niekto niečo iné.
Niekto minisukne, čokoľvek.
No ľudia sa skrátka rozbehli.
Trochu sa uvoľnili.
Neskoršie generácie sa rady pozerajú na minulosť.
No tie, ktoré vzišli z vojnovej hrôzy,
nemali na čo nostalgicky spomínať.
Jedlo na prídel a Blitz. Nie, vďaka.
Takže sa pozerali dopredu.
A vďakabohu za to,
pretože nám dali najlepšiu hudbu všetkých čias.
Abbey Road nie je len štúdio minulosti.
Je to určite aj štúdio budúcnosti.
Možno je to preto, že som stará škola
a že milujem, čo Abbey Road v mojom živote predstavuje, no chcem to zdieľať.
Mňa o hudbe ľudia učili tak, že hovorili o tom…
TÁBOR PRE AUTOROV IVORS ACADEMY
…čo znamenala iná hudba pre nich.
- Elyse. - Takže tak sa to vyslovuje!
Áno.
Vzniklo tu toľko obrovských rokenrolových albumov.
Nikto neverí, že to bola náhoda.
Myslia si, že je na Abbey Road nejaké kúzlo.
Pravda je podľa mňa taká, že to kúzlo je v umelcoch.
No umelci sú poverčiví.
A na Abbey Road je zvláštne to, že keď sem vojdeme,
okamžite vznikne to veľmi potrebné puto medzi umelcom a producentom,
ktoré často trochu trvá.
Myslím, že Abbey Road naše vzťahy akoby vyrovnáva.
Nejde o to, aký máte
- hudobný vkus. - Iné vášne.
Alebo čo vás nadchne.
Všetko je to skrátka v týchto stenách a stoloch a vo všetkom.
Keď sem prídete, tá inšpirácia vám takmer udrie do nosa.
- Hovoríte si: „Páni som tu…“ - Veru.
„…kde kedysi sedávali ten a tá.“
Máte potom pocit,
že tiež môžete byť súčasťou histórie Abbey Road.
Neviem sa dočkať.
Podľa mňa sme hotoví. Niet čo dodať.
Ďakujem!
- To je dobrý začiatok. - Je to super.
Pri točení tohto filmu a zberaní týchto príbehov
som zistila, že tieto steny umelcov inšpirujú k nevídanej kreativite.
PÄŤDESIATE NARODENINY ABBEY ROAD
Ako Kate Bush, ktorá tu nahrala svoj tretí album,
pri ktorom sa začala sama produkovať.
Pracovali sme v štúdiu dva.
HLAS KATE BUSH
Stále tam bol lampový pult, ktorý používali Beatles.
Odkedy odišli, nikto sa tej miestnosti nedotkol.
Báli sa, že by sa zvuk zmenil,
keby čo i len vymaľovali.
ŠTÚDIO DVA, 1981
V štúdiu dva sme natočili aj klip k piesni „Sat In Your Lap“.
Bola to zábava. Moja prvá réžia.
Toľko komerčných štúdií už zavreli.
No Abbey Road nielenže prežilo, ale ďalej sa rozvíja.
Štúdio jeden vzniklo pre orchester.
Prvýkrát tam nahrával Edward Elgar s Londýnskym symfonickým orchestrom.
A o sedemdesiat rokov kruh uzavreli Kanye West a John Legend.
Určite som si uvedomoval, akú má Abbey Road históriu.
HLAS KANYEHO WESTA
A to je jeden z dôvodov, prečo to bolo také významné.
Vložili sme do toho toľko snahy a času…
Prišli sme skôr a veľmi tvrdo sme cvičili,
pretože sme chceli byť hodní tej tradície.
Chceli sme byť hodní mystiky tohto legendárneho štúdia.
ŠTÚDIO JEDEN, 2005
Zahrať si v Abbey Road bolo…
Je to jedna z vecí,
ktorú si ani neviete predstaviť, keď snívate, že budete
hudobník alebo rapper.
A keď to príde, poviete si: „Páni, to sa naozaj dá?“
Veľa sme pracovali na orchestrácii.
Bolo jasné, že chceme pracovať so sláčikmi.
Povedal som si, že to vystúpenie posunie na novú úroveň.
Novú triedu hip-hopu.
Hej, v Abbey Road som sa cítil ako dieťa v hračkárstve.
Vidíte, že môžete robiť toto, môžete robiť tamto.
Plus to, že tam bol John s klavírom,
tá orchestrácia, nástroje.
Veľmi ma to inšpirovalo.
Ďakujem!
ŠTÚDIO JEDEN, 2021
Keď som sem prvýkrát prišla, zmenilo mi to život.
Nikdy nezabudnete, ako niečo robíte prvýkrát, a…
Prešlo tadiaľto toľko ľudí,
ktorí vytvorili zásadné hudobné diela,
ktoré zmenili, ako sa ľudia na veci pozerajú.
Motivuje vás to, aby ste podali výnimočný výkon.
Niečo na tom mieste je.
A keď sa do toho ponoríte,
dokážete vytvoriť niečo naozaj dojímavé a skutočné krásne.
Myslím.
Keď vstúpite na také historické miesto,
je to takmer niečo posvätné.
Všetko, čo tu bolo pred vami.
Ľudia sem chcú chodiť. Chcú tu nahrávať.
Chcú počuť zvuk Abbey Road.
Všetky tie chvíle okolo vás preletia strašne rýchlo.
Ak s ľuďmi nadviažete zmysluplné vzťahy,
plné emócií a lásky a tak…
V Abbey Road sa niečo také podarilo. Bolo to výnimočné.
Mám pocit, že v tom rohu v štúdiu dva som sa narodil
a že ma porodilo Abbey Road a naučilo ma žiť.
Začalo to tu a možno to tu raz skončí. Neviem.
Ale naozaj je to pre mňa také dôležité.
Štúdiá sú perfektné zhromaždiská pre ľudí, čo zmýšľajú podobne.
Rovnako ako hudobniny, krčmy,
futbalové štadióny.
Práve tam…
Ste tam s ďalšími hudobníkmi a robíte s nimi hudbu.
Je to veľmi duchovný zážitok. O tom potom.
Odkaz Abbey Road nemôžete ignorovať.
Je to asi niečo podobné ako to, že nemáte umývať čajník.
Máte tam tie zvyšky čaju nechať,
lebo to zlepšuje chuť.
Myslím, že štúdiá sú podobné.
Keď vojdete do štúdia dva,
máte pocit, že sú steny presýtené úžasnou hudbou.
Skladby, ktoré sme tam nahrali,
sú neuveriteľnými spomienkami.
Ľudia, s ktorými sme tu pracovali, sú úžasní.
Mám naozaj úžasné spomienky.
Vieš. Keby tie steny vedeli spievať.
Niekoho pre teba mám.
- Haló? - Ahoj!
Ahojte.
- Ako sa darí? - Čau.
- Dobre, skončili sme! - Skončili sme.
- Skončili? - Áno. Super.
Mám ťa rád. Drž sa.
- Podobne. - Tak čau.
- Vidíme sa. - Čau.
Páčila sa vám tá hudba?
- Zdravíčko. - Opýtaj sa ho znova.
- Paráda. - Práve som šla povedať…
Krása.
Samí super ľudia.
A kde je moja fotka?
Neverím, že ho skoro prešiel!
Vyplo sa to. Takto nemôžem pracovať!
- Zapni 15 ampérov. A teraz play. - Už to… Pardon.
Tu máte.
Preklad titulkov: Martin Vranovský