A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Darren Wilson rendőrtiszt ellen nem emelnek vádat,
miután lelőtte Michael Brownt.
Egyre nő a tiltakozó tömeg, és hevesebb a hangulat.
De eddig békés a tüntetés. A rendőrség reméli, hogy így is marad.
Kedden fújtak le először könnygázzal.
Először történt ez meg velem Fergusonban, de nem utoljára.
- Ön részt vett a tüntetésen. Mit látott? - Nos, elég sok mindent.
Többnyire egy mélységes fájdalmat átélő közösséget és teljes gyötrelmet.
Kezek fent! Ne lőjenek!
Az utcán azt kiabálták: „Kezek fent, ne lőjenek!”
Mert azt hallottuk, hogy Michael Brown
felemelte a kezeit, amikor Darren Wilson lelőtte.
Egy rendszerszerű igazságtalanság figyelhető meg.
Dr. King azt mondta, hogy a lázadás az elnyomottak hangja.
Már unom ezt. Elegem van!
NE LŐJ
Kezek fent, ne lőjenek! A fekete életek számítanak!
A jelenleg zajló események a múlt tüntetéseire alapulnak,
amit ma indulatos rendzavarásnak hívnak,
de nem gondolnak rá, mi az alapja az egésznek.
Dr. King nem azt akarta, hogy bárkinél is több jogunk legyen,
csak azt, hogy megkapjuk, amit megérdemlünk.
És megérdemeljük az elidegeníthetetlen jogokat.
Amikor a kitaszított emberek veszik a bátorságot,
hogy küzdjenek a jogos jussukért,
akkor várakozásra vannak ítélve. Türelmesnek kell lennünk.
De néha felteszem azt a kérdést, hogy:
„Mégis hogyan álljunk ki a jogainkért?”
Nem akarják, hogy a saját utcáinkban tiltakozzunk.
Nem tiltakozhatunk focimeccseken. Nem zárhatjuk el az autók elől az utakat
vagy az autópályákat. Nem akarják, hogy kiálljunk a jogainkért,
de azt sem, hogy térdre ereszkedjünk értük.
Szó szerint nincs elfogadható tiltakozás,
ha állandóan csak azt mondják nekünk, hogy várnunk kell.
VÁRJATOK
1863-ban Lincoln elnök aláírta az Emancipációs Kiáltványt,
ami felszabadította az összes déli rabszolgát.
1868-ban törvénybe iktatták a tizennegyedik módosítást.
A törvény szerint így minden amerikai egyenlőnek számított.
Szóval gyakorlatilag az afroamerikaiak teljes értékű állampolgárok lettek.
De igazából nem ez történt.
Az 1950-es évek végétől az afroamerikaiak
akárhányszor hivatkoztak a 14-ikre, bármilyen jogszerű eljárás során,
a törvény előtti egyenlőség esetében, vagy bármilyen más ügyben,
azt a választ kapták, hogy várjanak. De meddig kellett volna várniuk?
EMANCIPÁCIÓ 1863. JANUÁR ELSEJÉTŐL
Ha valaki ígéretet tesz neked,
és még 100 évvel később sem teljesíti azt,
az kissé frusztráló tud lenni.
Követeljük a jogainkat! Itt és most akarjuk őket!
VÁRÓTEREM SZÍNES BŐRŰEKNEK
Hogyan jutottunk el idáig? Mondom, mi történt.
A déli kormányzatok próbáltak rájönni, hogy lehetne megkerülni a 14. módosítást,
és a legsikeresebb kísérletük során fogták a törvény előtti egyenlőséget,
amiből létrehozták az „elkülönített, de egyenlő” gondolatot.
Ezzel azt mondák: „Egyenlők leszünk, csak elkülönítve.”
És ahelyett, hogy betartották volna a 14. módosításban foglaltakat,
a Legfelsőbb Bíróság egyetértett a déli kormányzatokkal.
Így kezdődött a Jim Crow-korszak.
SZÍNES BŐRŰEK SZÁMÁRA
Nincs olyan, hogy valaki elkülönített, de egyenlő. Sosem létezhetett ilyesmi.
De ez a koholmány lehetővé tette a fehér délieknek,
hogy kiépítsenek egy faji kasztrendszert. Egyfajta jogi szegregációs egységet.
PLESSY KONTRA FERGUSON - 1896
ELKÜLÖNÍTETT, DE EGYENLŐ (1896-1954)
A kirekesztett feketék szinte úgy éltek, mint a rabszolgák.
Külön étteremben kellett enniük. Külön moziba kellett járniuk.
Szállodákban, vonatokon, várótermekben…
Jó munkalehetőségek voltak a gyárakban,
de a feketék nem dolgozhattak ott.
A fekete embereket gazdasági egyenlőtlenségek érték,
korlátozott számban voltak számukra megélhetést biztosító állások.
A déliek megpróbálták visszaállítani
a rabszolgaságot, teljes egészében.
Megerősítették az emberekben a faji különbségek gondolatát.
Sok fehér ember vallja a következőt:
„A világ legbutább gazdája is tudja,
hogy ha vannak fehér és fekete csirkéi,
akkor a feketék több tojás tojnak, ha külön vannak, és a fehérek is.
Így mindkettőnek jobb.
Ismerjük a Jim Crow jeleit.
A szökőkutakat, a mosdókat, a medencéket.
De ennek a következményei országszerte láthatók.
Nem érzem, hogy el kellene nyomnunk őket,
de én többek közt azért költöztem ide, mert ez egy fehér közösség volt.
Évtizedek óta gyötörnek minket a fenyegetések, az omladozó iskolák,
a munkalehetőségek, a hitelek és lakások hiánya.
Az afroamerikaiak nem tudtak olyan vagyonra szert tenni,
hogy a gazdaság részei legyenek.
Ez az életmód már a részünkké vált.
Minél többet próbálkoznak ránk erőltetni valamit,
annál rosszabb reakciót fognak kiváltani.
Szóval a szegregáció nemcsak a szökőkutakról szólt.
Ez egy ketrec volt, amit a fehérek nem akartak kinyitni.
A tizennegyedik módosítást darabokra törték. Megsemmisítették.
Az a gondolat, hogy állampolgárok vagyunk,
hogy a törvény előtt mind egyenlőek vagyunk,
teljes homályba került. Lényegében azt tudatták velünk,
hogy a feketék nem számíthatnak egyenlő bánásmódra.
Az afroamerikaiak csalódottak voltak,
mert kudarcot vallottak a 14. módosításban tett ígéretek.
Az egyenlőség, illetve a 14. módosításban biztosított jogok fogalma
sosem valósult meg.
Meg kellett erősítenünk a 14. módosításban foglaltakat.
BEJÁRAT FEKETÉKNEK
Thurgood Marshall, egy rabszolga ükunokája,
az USA Legfelsőbb Bíróságának első néger tagja.
A felesége segít neki begombolni a palástját.
Marshall lenyűgöző volt.
Egyben magabiztos és elbizakodott. Egy rendkívüli ember.
„A tizennegyedik módosításban leírt törvény előtti egyenlőség gondolata
annyit jelentett, amit az azt követő generációk gondoltak róla.
Ám most egy újfajta felfogás lényeges,
ami nem más, mint az igazságosságra törekvés.”
Thurgood Marshall egy szegregált államból származott,
mégis történelmet írt azzal,
hogy ő volt a Legfelsőbb Bíróság első fekete bírája.
A sikere részben az újjáépítés és a 14. egyik örökségének köszönhető.
A fekete egyetemeknek.
Nyugat-Baltimore-ban nőtt fel,
de nem jelentkezhetett a Marylandi Egyetem jogi karára,
mert nem fogadtak fekete diákokat. Így került Marshall a Howard Egyetemre.
A Howard Egyetem dékánhelyettese Charles Hamilton Houston volt,
a 20. század egyik legkiválóbb ügyvédje.
Fiatal afroamerikai ügyvédeket kezdett mentorálni és fejleszteni.
Beléjük nevelte azt az eszmét,
hogy fekete ügyvédként az igazság keresése a céljuk.
Houston és Marshall le akarták dönteni az „elkülönített, de egyenlő” eszmét.
Egymás után nyerték az ügyeket a Legfelső Bíróságnál.
MURRAY KONTRA MARYLAND
Küzdöttek a Missouri Egyetem szegregációja ellen, és nyertek.
Majd tovább dolgoztak
a felsőoktatásban lévő szegregáció eltüntetésén.
Másoddiplomás képzéseknél, gyógyszerészképzéseknél, jogi képzéseknél…
De végső soron szerették volna megszüntetni a szegregációt
az óvodától a középiskola végéig.
Ő Larry. Ez Larry iskolája.
Hatalmas épület, hatalmas udvar.
Ő pedig Tad. Ő is Clarksdale-ben él.
Ez Tad iskolája.
Túlzsúfolt, roskadozó épület.
A szegregáció megszüntetésében az egyik legnagyobb kihívást az jelentette,
hogy igazából senkit sem zavart, csupán a fekete embereket.
Sokan a következőket gondolták:
„Ha a feketék a feketékkel akarnak lenni, a fehérek pedig a fehérekkel,
és ha egyenlőség van, akkor mit árthat? Mi gond van az elkülönítéssel?”
Nos, a szegregáció egy olyan dolog,
melynek segítségével a társadalom közli
az emberek egy csoportjával, hogy alsóbbrendűek.
Ahhoz, hogy bebizonyítsa a Bíróságnak, hogy az elkülönített sosem lehet egyenlő,
Thurgood Marshallnak meg kellett mutatnia a szegregáció érzelmi súlyát.
A babateszthez folyamodott.
Az 1940-es években két pszichológus, Kenneth és Mamie Clark
két megegyező babát mutattak gyerekeknek,
csak az egyik fehér volt, a másik fekete.
Egy egyszerű kérdést tettek fel nekik. „Melyik baba rossz, és melyik jó?”
A gyerekek nagy része rassztól függetlenül azt mondta,
hogy a fehér baba jó, a fekete pedig rossz.
A gyerekek ezt érezték.
Ilyen gyorsan és mélyen beleivódik a szegregáció miatt a rasszizmus
a gyerekek elméjébe.
Ezek a gyerekek kevesebbnek látták magukat.
Az alsóbbrendűséget a valóság részeként fogadták el.
Tudós vagyok, de ez még engem is…
feldühített.
Thurgood Marshall úgy gondolta,
hogy a tizennegyedik módosítás megsértését úgy tudjuk bemutatni,
ha bizonyítékot szerzünk a szegregáció káros hatásaira.
Kenneth és Mamie Clark bemutatták,
hogy a szegregáció az alsóbbrendűségre utaló jeleket alkot.
A fekete iskolák diákjainak természetes lett a fehér felsőbbrendűség.
Marshall és a megalakult csapata készen álltak megküzdeni a szegregációval
az oktatás rendszer egészében.
BROWN KONTRA OKTATÁSI MINISZTÉRIUM
„Bármiféle szegregáció,
melyet egy társadalmi osztály vagy kaszttörvény ír elő,
az önmagában megsérti a tizennegyedik módosítást.”
A Bíróság készen állt arra, hogy megvizsgálják azokat a rendeleteket,
melyek a feketéket és a fehéreket külön iskolába osztotta be.
Mi értelme a fekete iskoláknak?
Mi értelme a fehér iskoláknak?
Mi az üzenetük ezeknek?
A szegregáció nagy hatással volt a fekete iskolákba járó gyerekekre,
és megfosztották őket attól, hogy demokráciában élhessenek.
Dred Scott ügyében született a Bíróság egyik legfontosabb ítélete.
De ettől csak egy nagyobb ügy volt.
A Brown kontra Oktatási Minisztérium ügye.
„Ma az oktatás a közigazgatási egységek egyik legfontosabb feladatköre.
Ez a jó állampolgárság alapja.
Ehhez mindenkinek joga van,
amit mindenkinek egyenlő feltételekkel biztosítani kell.
Megállapítottuk, hogy a közoktatásban
a 'különálló, de egyenlő' nézetnek nincs semmi helye.
A különálló oktatási intézmények a természetüknél fogva nem egyenlőek.”
BETILTOTTÁK A SZEGREGÁCIÓT
EGYHANGÚ DÖNTÉS SZÜLETETT
Ez az ítélet elindította az ország jogi szegregációjának romba döntését.
A demokrácia és az állampolgárság megerősítésénél
a Brown kontra Oktatási Minisztérium-ügy forradalmat indított,
főleg a fekete ügyvédek körében.
ÜGYVÉD, BROWN-ÜGY
POLGÁRJOGI ÜGYVÉD
Hittek abban, hogy a törvényen belül mindig van lehetőség arra,
hogy új értelmet adjanak az állampolgárságnak és az egyenlőségnek.
A Legfelsőbb Bíróság kezdte beismerni,
hogy alapvető ellentmondás van
a 14. módosítás szövege és a nemzetünkben uralkodó dolgok között.
A BÍRÓSÁG BETILTJA A SZEGREGÁCIÓT AZ ISKOLÁKBAN
Lehetett ünnepelni, de aggodalomra is volt ok.
És bizony volt utána aggodalom.
A Brown-ítélet után a déliek azt mondták: „Soha.”
A Brown-ítéletre hatalmas ellenállás volt a reakció.
Nem én hívom annak. Ez volt a neve. „Hatalmas Ellenállás.”
Maguk testesítik meg az ellenállás rendíthetetlen szívét.
Számolniuk kell velünk.
Ez egy elképesztő pillanat volt az országunk számára.
Nem árt tudni, hogy a virginiai Prince Edward megyében
öt évre bezárták az állami iskolákat, az integráció elkerülése érdekében.
A Legfelsőbb Bíróság ítélete mellett voltak egyéb törvénykezések,
amelyek mindig szembeszegültek azzal.
EGYETEM, CSAK FEHÉREKNEK
Mit csináljunk akkor, amikor a Legfelsőbb Bíróság ítélete sem
hozza meg a várt változást?
Várjunk?
Álmodozzunk?
Vagy dolgozzunk keményen, és álljunk ki a jogainkért,
akár az életünk árán is?
A Brown-ügy azt üzente az embereknek,
hogy harcolniuk kell.
A hétköznapi emberek bevállaltak bizonyos szerepeket.
A kisemberek eme hatalmas mozgalma kezdett kibontakozni.
A Brown-ügy 1954-ben zárult le.
Egy évvel később Emmett Tillt, egy 14 éves fiút
felnőtt, fehér férfiak öltek meg, mert szerintük egy fehér nő után fütyült.
Több mint tízezer ember vett búcsút tőle a koporsójánál,
amit az anyja nyitva hagyatott,
hogy a nép láthassa, mit tettek a fiával.
Rosa Parks vagyok. Az alabamai Montgomeryben élek.
1955-ben Rosa Parks úgy döntött, hogy nem adja át a helyét egy buszon.
Elkezdődött a polgárjogi mozgalom.
NIGGEREK EL INNEN
Az 1960-as évek elejére nem volt könnyű dolgunk,
ezért áttörésre volt szükség.
Mind tudjuk, ki volt Rosa Parks. Egy hős.
Nem volt hajlandó a busz végébe menni. Az Outkast írt egy dalt róla.
Sokan ismerik a dal szövegét.
A többi pedig már történelem. Ugye?
De persze nem ennyit kell tudni róla.
Rosa felszállt a buszra, és a buszsofőr szólt neki,
hogy hátra kell ülnie. Azt mondta: „Ez Alabama, asszonyom.
Itt élnek a bizonyos Jim Crow törvények.”
Erre ő: „Már elegem van. Nem állok fel. A fenéket!”
És ez a megdöbbentő dolog elindította a lavinát.
Aki támogatja, az felállással jelezze!
Cselekvésre ösztönözték Montgomery fekete lakosait,
és beindult a Jim Crow elleni harc.
Rosát és a férjét kiközösítették. Nem találtak munkát.
Rosa Detroitba költözött, titkárnő lett,
méltánytalan körülmények között.
Azt vallotta: „Megdöntöm a rendszert. Ha a lelkünk szabad,
a testünk is legyen az!”
Ugyanolyan szenvedélyesen viselkedett, mint amikor nem ment hátra a buszon,
amivel kétségkívül rajtunk akart segíteni.
EGYENLŐ JOGOK
Sosem kérte, hogy kövessük a látásmódját.
Csak azt, hogy tartsuk fenn azt, ami helyes.
„A szegregáció pusztulásra ítélte a négereket.
Néha nehéz meghatározni, melyik dolog a fájóbb.
A fizikai sérülések, esetleg a lélektani bántalmak.
Csak egy néger tudja megérteni azt a társadalmi leprát,
amit a szegregáció ragasztott rájuk. Minden egyes korlátozás
egy érzelmi csatát jelent egy végtelen háborúban.
Továbbra is ragaszkodunk ahhoz, hogy igazságot tegyünk,
mert Isten akaratát, illetve a nemzetünk örökségét hallhatjuk
a követeléseink visszhangjaként.”
A montgomery-i buszbojkott vezetőjeként
Martin Luther King Jr. a rivaldafénybe került,
mindössze huszonhat évesen.
Fiatal kora ellenére Dr. King az ügynek szentelte az életét.
Adjuk meg az embereknek azt, ami jár nekik, ami az istenadta joguk!
Amit alkotmányosan megérdemelnek.
1963-ban próbára lett téve az elszántsága,
mert meg kellett változtatnia az elnök véleményét.
Jó estét! John F. Kennedy szenátor!
KENNEDY ELNÖKI KAMPÁNYA
Addig nem nyugszom, amíg minden amerikai meg nem kapja az alkotmányos jogait.
Lehetünk jobbak is.
Amikor John Kennedy elindult az 1960-as elnöki választáson,
akkor a feketék elkezdték támogatni őt,
mert együttérzést mutatott a polgárjogi mozgalom felé.
KENNEDYT ELNÖKNEK
És amikor eljött a választás napja, akkor rengetegen mentek szavazni rá.
De miután megválasztották elnöknek, Kennedy gyorsan visszahátrált.
A Szovjetunió áttörést ért el az űrprogramjában,
így már kérdéses, hogy vajon mi vagyunk-e a legfejlettebb nemzet.
Az, aki olvassa az újságokat, és aki az USA állampolgára,
az levonta a következtetést, miszerint az USA már nem olyan,
mint amilyen egy-két évtizede volt.
John Kennedyt annyira nem érdekelte,
hogy mi van a polgárjogi mozgalommal.
Felmerül a kérdés, hogy a szabadság győz-e a következő generációban,
vagy a kommunisták lesznek sikeresek? Ez fontos kérdés.
Kennedy főleg a hidegháború mellett kampányolt.
A polgárjogi mozgalomra akadályként tekintett
a hidegháború vonatkozásában.
Így az elnöksége első két évében nem sok minden történt.
A feketék azt hitték, hogy ők választották meg Kennedyt,
ezért elvárták tőle, hogy viszonzásképp segítsen rajtuk.
Szerintem eljött az ideje annak, hogy az Egyesült Államok elnöke
aláírja azt a végrehajtási parancsot,
amivel betiltja a szegregációt, és alkotmányellenesnek nyilvánítja azt,
a tizennegyedik módosítás alapján.
Több mint tíz év telt el a Brown-ítélet óta,
de a fekete gyerekek nagy része, akik akkoriban el voltak különítve,
még mindig fekete iskolákba jártak.
Tehát nyilvánvalóvá vált, hogy ez egy folyamatos küzdelem.
Ahogy a nemzet közeledett 1963-hoz,
sokaknak feltűnt, hogy egy évszázad eltelt azóta,
hogy Lincoln kiadta az Emancipációs Kiáltványt.
Martin Luther King azt akarta Kennedytől,
hogy közzétegyen még egy emancipációs kiáltványt,
ami országszerte betiltotta volna a szegregációt.
Csak egy tollvonás kellett volna ahhoz,
hogy helyrehozza a 14. módosítás pontjainak megsértését.
Azt a szerepet játszotta, amit Frederick Douglass a 19. században.
Martin Luther King azt mondta:
„Nem vagytok méltók a legnemesebb eszmékhez.”
Azt kell mondanom, hogy Kennedy elnök nem tett eleget.
Eszébe kell juttatnunk, hogy mi választottuk meg őt.
Dr. King emlékeztetni akarta az amerikai embereket arra,
hogy ezek a dolgok korábban már elhangzottak, és kudarcot vallottunk.
Így ideje volt újra elmondani ezeket, és sikerrel járni.
1962-ben Martin Luther King elkészítette
a II. Emancipációs Nyilatkozat vázlatát, amiről csak az elnök aláírása hiányzott.
Ám Kennedy nem írta alá.
Sok szempontból ez már túl sok volt számára.
Nem feltétlenül akart olyan lenni, mint Lincoln.
Így várakozásra voltunk késztetve,
lassítanunk kellett a változásért folytatott harcban.
De King úgy vélte, hogy a várakozás veszélyes.
Ő látta és érezte a szegregáció érzelmi és pszichológiai károkozását.
A gazdasági egyenlőtlenséget. A korlátozott lehetőségeket.
Minden egyes elhalasztott nappal,
amikor nem jutnak előre a polgárjogi aktivisták,
a feketék isszák meg a levét.
VÁRJATOK
A SZEGREGÁCIÓ MIATT NEM TUDOK ISKOLÁBA MENNI
Miért folytatódott a szegregáció, miután az illegális lett?
Miért nem tudták elengedni a rasszisták? Valami más lehet a hátterében.
Köze van ahhoz, hogy akkor a fehérek hogyan látták a feketéket.
Társadalmi rendellenességnek vélték őket.
Elmagyarázom az úgynevezett „egy csepp szabályt”.
A Jim Crow szociális és jogi rendszerében
egy csepp fekete vér feketévé tett valakit. Hogy mit jelent ez?
Azt, hogy a fehér gyerekekbe azt nevelték, hogy ha megérintenek egy feketét,
akkor megfertőzik őket.
Ezért a fehérek inkább savat öntöttek a medencékbe,
de nem hagyták a fekete gyerekeket bennük úszni.
Gondoljatok bele! Igazi szennyezőanyagot használtak,
csak ne kelljen a képzeletbelivel élni. Ezt jelenti az „egy csepp szabály”.
A lényege, hogy a feketeség ragályos.
Még szép, hogy nem akarták az integrációt. Féltek a fertőzéstől.
Ez van az előítélettel.
Elhitettek volna velünk egy olyan mondvacsinált dolgot,
miszerint feketének lenni betegség,
hogy ne vegyük észre az igazi kórt, amitől a társadalmunk régóta szenved.
A rasszizmust.
Az igazi betegség a rasszizmus. Mi az?
BÁTORSÁG KELL HOZZÁ! WALLACE BÁTOR! ÉS MAGA?
Az integráció ellen lázadók egyik vezéralakja
George Wallace, Alabama kormányzója.
Hajlandó volt megtámadni a 14. módosítást, hogy megóvja a fehér felsőbbrendűséget.
Wallace kormányzó…
üdvözli az embereket.
George Wallace egy alabamai néppárti politikus volt.
Vagyis támogatta a kisembereket,
már ha azok fehérek voltak.
Délt ellepték a jöttment, pénzéhes emberek és a szövetséges csapatok,
hogy a hírhedt, illegális 14. módosítást elfogadtassák.
Fontos megjegyezni, hogy a déliek megtámadták a tizennegyedik módosítást,
mégpedig azzal az indokkal,
hogy a kormány nem mondhatja meg az államoknak, mit tehetnek.
Gyerekkoromban sokszor hallottam erről.
Hogy a 14. módosítás csalás volt. Hogy nem helyesen alkalmazták.
Hogy az államokra nem vonatkozik.
Én azt vallom, hogy legyen szegregáció ma,
holnap és mindörökké!
A szegregációellenes parancsok sértették az államok jogait.
Wallace-nak elege lett ebből.
Nem akarta betartani az iskolarendszerre vonatkozó szövetségi parancsokat.
Azt vallotta, hogy ha egy fekete ember egyetemre akar járni Alabamában,
akkor beáll az iskola ajtajába, és nem engedi be.
Naponta több ezer néger szeretne regisztrált szavazóvá válni.
King embereinek harcolniuk kellett a fehér ellenségeskedés ellen.
Meg akarják félemlíteni az embereket azzal,
hogy kint kell állniuk az esőben, és nem regisztrálhatnak.
Pedig szavazni fogunk, mert az Egyesült Államok állampolgáraiként
ehhez jogunk van.
Az erőszakmentes viselkedés széthúzást eredményez,
mert amikor ránk támad valaki, akkor bírnunk kell az ütéseket.
Úgy tervezed a dolgokat, hogy az emberek rád akarjanak támadni.
Az erőszakmentesség ereje az igazságtalanság elleni harcból fakad.
Ez ellentmondásokat generál.
Mert amíg mi változást akarunk,
addig ők próbálnak ellenállni annak.
Dr. King sokat beszélt arról,
hogy sokan kérték tőle a rend helyreállítását,
mert a polgári engedetlenség kaotikus tud lenni.
De ehhez krízishelyzetet kell létrehozni,
máskülönben a kiváltságos emberek folytatják a dolgukat,
és úgy viselkednek, mintha nem lenne igazságtalanság.
TILTAKOZUNK A CÉG ELVEI ELLEN
Három módon kezelhetjük az igazságtalanságot.
Vagy szolgamód elfogadjuk,
vagy fellépünk ellene fegyverekkel,
esetleg erőszakmentesen.
Istenem!
Bayard Rustin egy sokoldalú ember volt.
King formálta a koalícióját.
Kapcsolatba lépett Bayard Rustinhoz hasonló aktivistákkal.
Bayard pacifista volt,
és egyben az egyik vezető gondolkodója a polgárjogi mozgalom azon szakaszának.
Az ember a testétől és a szellemétől függ.
Ezeket tesszük kockára, ha minden más kudarcot vall.
Valószínűleg sosem hallottad Bayard Rustin nevét.
Nemcsak együtt dolgozott Kinggel,
de ő mutatta be neki az erőszakmentes ellenállás fogalmát.
Akkor miért nem ismerjük?
Mert nyíltan meleg volt,
egy olyan időben, amikor az mentális betegségnek és bűnténynek minősült.
A mozgalom szélére szorult, holott annak szentelte az életét.
Bayard egyszer azt mondta: „Kellenek az angyali bajkeverők.
Egyetlen fegyverünk a testünk, így azzal kell megakadályoznunk dolgokat.”
Bayard Rustin egy angyali bajkeverő volt.
1963 egy igen fontos év volt.
Az országnak és a világnak egyaránt.
Kinggel ekkorra sokan álltak szembe,
arra hivatkozva, hogy túl gyorsan akart túl sokat.
Szóval túl gyorsan akart túl sokat,
de 100 évvel voltunk az Emancipációs Kiáltvány után.
Ez neki egy zavaró párhuzamállítás volt.
Ahhoz, hogy a mozgalom jó irányba haladjon,
szüksége volt a szövetségi kormány segítségére.
Olyan helyzetet akart létrehozni, amire Kennedynek reagálnia kellett.
Krízishelyzetet akart
egy olyan helyen, ahol a legerősebb volt a szegregáció.
A BIRMINGHAMI RENDŐRSÉG ÜZENETE
Birmingham városa sok szempontból a polgárainak dolgozik.
Beleértve a birminghami rendőrséget is.
Bull Connor rendőri egysége igen brutális volt.
A kutya nem áll meg, amíg el nem végzi a feladatát.
Augusztusban elráncigáltak a börtönbe.
A ruhám is elszakadt, mert olyan durván bántak velem.
Birminghamet Amerika Johannesburgjának hívták.
Tartsuk külön a fehéreket és a feketéket!
A bűnüldöző szerveket végül is ezért fizetjük.
A feketék nem kaptak állást a belvárosi üzletekben,
és nagyon gyakran érte őket erőszak.
Az élet Birminghamben maga a pokol.
Birminghamet elnevezték a bombák városának,
mert annyiszor támadtak dinamittal fekete családokra, fekete aktivistákra.
Olyan feketékre, akikről úgy gondolták, hogy túllőttek a célon.
„A legkorábbi gyermekkori emlékeimben a dinamitok robbanását hallom.
A terrorizmus a történelmünk része.
Ez nem idegen tőlünk.”
Bull Connor…
gyakran mond a rádióban olyan dolgokat, hogy:
„A niggerek fehér környékre költöztek. Ma este biztosan vérontás lesz.”
Olyankor számítani lehetett a vérontásra.
A színes közösségek túl jól ismerik az országon belüli terrorizmust.
Amikor a történelem során változást akartunk,
azt mindig erőszak övezte.
A bombák városában ez főleg igaz volt.
A Ku-Klux-Klan otthonokra és templomokra támadt,
hogy terrorizálják a feketéket a polgárjogi gyűlések miatt.
Nem állította meg őket a kormány, a rendőrség, a hadsereg,
de a Nemzeti Gárda sem.
A terroristákat csak ösztönzi az a jogi rendszer, ami észre sem veszi őket.
„Birmingham az integráció szimbólumává vált.
Ha ott áttörést érünk el,
ha lebontjuk a szegregáció falait,
az majd azt sugallja a délieknek, hogy tehetetlenek az integráció ellen.”
JÓ, HOGY ITT VAGYTOK BIRMINGHAMBEN
Mozgás!
A birminghami tüntetések során
Bull Connor letartóztatta az embereket, és börtönbe dugta őket.
De az események nem keltettek kellő figyelmet ahhoz,
hogy azok eljussanak John Kennedyhez.
King kétségbeesésében arra jutott, hogy neki kell rács mögé kerülnie.
Ő vezette a tömeget, letartóztatták,
és ekkor már aggódott amiatt,
hogy a birminghami kampány nem járhat sikerrel.
TÜNTETŐK BÖRTÖNBEN
Elolvasta a fehér vallási vezetők válaszát a kampányra,
ami nagyon felzaklatta őt.
Úgy gondolta, hogy a vallási vezetők
támogatni fogják őket.
„Megkérnénk a fehér és néger polgárságot,
hogy tartsák tiszteletben a közrend és a józan ész alapelveit.
Megértjük azok türelmetlenségét, akik úgy érzik, hogy a kitűzött céljaik
lassan valósulnak meg,
de meggyőződésünk, hogy ezek a tüntetések
oktalanok és időszerűtlenek.”
Amikor a lelkészek megírták ezt a levelet,
nem számítottak nagy válaszra.
Ehelyett egy igazságot követelő, ikonikus üzenetet kaptak,
amit a börtönből írtak nekik.
„Tisztelt egyházi személyek!
A birminghami börtönben találkoztam a legutóbbi nyilatkozatukkal,
amiben a jelenlegi tevékenységeimet oktalannak és időszerűtlennek tartották.”
Az üzenetét vécépapírra, újságfecnik szélére kezdte leírni.
A börtönőr nem adott neki papírt, amire írhatott volna.
Nem használhatott fel könyveket, csak az emlékeire hagyatkozhatott.
„Évek óta mondogatják nekünk a 'várjatok' szót.
Ez a szó minden egyes négernek a lelkéig hatol.
Akinek a keresztneve 'nigger',
a középső neve 'fiú', akármilyen öreg is legyen,
a vezetékneve 'John',
és akinek a nejével és anyjával mindig tiszteletlenül beszélnek,
csak az értheti meg, milyen nehéz a várakozás.
Ez a várakozás…
szinte mindig azt jelentette, hogy 'soha'.”
A négerek másról sem tudnak beszélni,
csak a teljes integrációról.
Dr. King erre a levélre utalt, amikor a „mérsékelt fehérek” veszélyéről beszélt.
Szerinte ők veszélyesebbek voltak, mint a Ku-Klux-Klan tagjai,
mert ők akarták azt tőlünk, hogy várjunk.
Igen lassan akar megvalósulni az, amit szeretnének.
Ez egy komoly probléma. Jól tudjuk.
Túl gyorsan jött.
A fehér liberálisok imádják a „várjatok" szót, mert ha nemet mondanak,
az rasszistának állítja be őket.
A „várjatok” szótól pedig türelmesnek, átgondoltnak, figyelmesnek tűnnek.
King ezt a levelet Kennedy elnöknek írta,
illetve azoknak, akik szerint morálisan helyes döntés
a jogfosztott embereket arra buzdítani, hogy várjanak rájuk.
„Úgy gondoljuk, hogy még ezen a héten találkoznunk kell a néger vezetőkkel,
Martin Luther Kinggel és a többiekkel,
hogy beszéljünk az előttünk álló lépésekről.”
„Az a baj Kinggel, hogy mindenki az emberünknek hiszi.
Mintha minden tettére mi buzdítanánk.
Ezért ügyelnünk kell rá. King neve mostanában nagyon felkapott,
így először pár déli kormányzóval,
polgármesterrel és üzletemberrel beszélnék.
Politikusként meg akarta őrizni a politikai hatalmát.
Egyben ő volt a mérsékelt fehérek közül a legbefolyásosabb.
Úgy gondolták, hogy ha őt sikerül meggyőzni King igazáról,
akkor King egy hihetetlen győzelmet arathat.
King levele erőteljesre sikeredett. Követelte, hogy lépjenek az ügyben,
és a levélben tett állításait egy új, radikális stratégiával erősítette meg,
amit senki, még az elnök sem hagyhatott figyelmen kívül.
„Gyerekként nem voltam bátor. Sosem verekedtem.
Csak matematikai problémákkal kellett megküzdenem.
Szóval ez nem a bátorságról szólt.
Hanem arról, hogy egy szebb jövőről álmodtunk.”
Ekkorra több tinédzser összegyűlt,
akik részt akartak venni a tüntetéseken.
Gyerekek voltak.
Normális körülmények között
King ezt egy túl veszélyes stratégiának vallotta volna.
Mert mi van, ha az egyikük súlyosan megsérül, netán meghal?
De a kétségbeesése vitte rá a dologra.
Győzelmet kellett szereznie. Nemcsak maga miatt,
hanem a fiatalok érdekében is.
A gyermekek hadjárata 1963. május 2-án kezdődött.
Jelen voltak csupán hétéves ifjak is. Több száz gyereket tartóztattak le.
Börtönbe küldték őket ugyanazokban az iskolabuszokban,
amelyekkel iskolába jártak.
Úgy döntöttek, hogy a veszély ellenére
részt vesznek egy erőszakmentes ellenállásban.
Tudták, mit tesznek kockára, és úgy döntöttek, megéri.
A gyerekek a templomokból kivonultak az utcára,
és vidámak voltak. Bull Connor nem örült ennek.
Élősködőknek tekintette a gyerekeket. Meg akart szabadulni tőlük.
Bull Connor elrendelte a kutyák és a tűzoltótömlők használatát.
Tinédzserek és gyerekek az utcákon. Görnyedt háttal.
Tűzoltótömlővel próbálták feloszlatni őket.
Martin Luther King a közkapcsolatok mestere volt,
és tudta, hogy a fehér erőszak…
a fekete erőszakmentességgel társítva…
arra kényszerít majd sok fehér amerikait, hogy a tükörbe nézzenek.
Martin és a többiek pontosan ezt a reakciót akarták kiprovokálni.
Ez megrázta a világot.
Egy igen kínos helyzet volt az Egyesült Államoknak.
Kizárt, hogy ezt akarták elérni a tizennegyedik módosítással.
Ez nem lehet az amerikai álom.
A látvány nagyon sokat elárult arról, hogy ki akarta megmenteni Amerikát,
hogy ki akart értelmet adni a 14. módosításnak,
és hogy ki állt az útban.
Az újságok címlapjain világszerte a fiatalokra támadó rendőröket mutatták.
A hidegháború ideológiáját nevetséges színben tüntette fel.
A szabadság nemzete szembeszállt a Szovjetunióval,
közben az országban a szabadságért harcolókra
rendőrök támadtak.
Az ember, aki dönthet az amerikai álom beteljesüléséről,
az történetesen fehér.
A Kennedy-kormány figyelte, mi folyik az utcákon,
és rájöttek, hogy nem szenteltek kellő figyelmet
a faji megkülönböztetésre.
Voltak, akik a Fehér Házon belül megkeresték az elnököt, és azt mondták:
„Ez felháborító.”
A tüntetések előtt az emberek csupán öt százaléka hitt abban,
hogy a polgári jogok jelentik a legnagyobb problémát az USA-ban.
A tüntetések után ezen emberek aránya ötven százalékra ugrott.
Üdvözöljék Amerika egyik legnagyobb szószólóját,
Dr. Martin Luther Kinget!
King stratégiájának fő része volt a televíziózás növekvő népszerűsége.
Sokan kockára tették az életüket értekezések, beszédek,
újságok közzétételénél az igazságért folytatott harcban,
hogy hallathassák a hangjukat.
De most először az amerikai emberekhez azonnal eljuttathatták az üzeneteket,
egyenesen a nappalijukba.
Minden társadalmi forradalom során küzdenünk kell.
Az emberek az esti hírekben láthatták, mi történik az afroamerikaiakkal,
láthatták az országukban történő igazságtalanságot,
amit meg kellett állítani.
És senki sem testesíti meg jobban az igazságtalanságot,
mint az alabamai kormányzó, George Wallace.
Az Alabamai Egyetemet Tuscaloosában az állami rendőrség őrzi.
Mr. Wallace megígérte, hogy ő maga áll majd az ajtóba,
hogy megakadályozza az utolsó fehér egyetem integrálását.
Egy bírósági végzés kötelezte George Wallace-t arra,
hogy engedje a fekete diákok felvételét az Alabamai Egyetemre.
George Wallace eltökélten küzdött ez ellen.
Wallace egyértelművé tette Kennedynek és a szövetségi kormánynak,
hogy minden eszközzel ellenállni fognak ez ellen.
Valakinek meg kellett állítania őt.
Alabama állam kormányzójaként és főbírójaként
kötelességemnek tartottam, hogy kiálljak önök elé,
és képviseljem az állam és az itt élők jogait és szuverenitását.
Ezennel érvénytelenné nyilvánítom a központi kormány illegális
és jogtalan eljárását.
Wallace mindent megtagadott, amiért Amerika kiállt.
Megtagadta a fekete diákok törvény előtti egyenlőséghez való jogát,
ami a 14. módosítás szerint járt.
Ami alapján a választásuknak megfelelő iskolákba járhattak.
„Aznap nemcsak a forróságtól izzadtunk, hanem a veszélytől is.
Senki sem tudta biztosan, mi fog történni. Nem tudtam, beosonjak-e
vagy használjam-e a hátsó bejáratot.
Ha Wallace az ajtóban állt,
akkor minden jogom megvolt ahhoz, hogy szembeálljak vele, és bemenjek.”
Kennedy ekkor még mindig nem tudott azonosulni
a polgárjogi mozgalommal.
Az, hogy egy állami köztisztviselő
ennyire tiltakozott a feketék ellen,
meggyőzte őt arról, hogy a kormánynak közbe kell avatkoznia.
Kennedy ekkor már rájöhetett, hogy Wallace túl messzire ment.
A Nemzeti Gárda csapata ma délután megérkezett.
Kennedy elnök felkérte az Alabamai Nemzeti Gárdát arra,
hogy kényszerítsék Wallace-t az Alabamai Egyetem integrációjára.
A tábornok kérdőre vonja a kormányzót,
mint a szövetségi kormány képviselője.
Wallace tudta, hogy legyőzték.
Tudta, hogy a kormány dominál.
Ez volt a pillanat, amikor Alabama kormányzója, George Wallace
elsétált az egyetem elől.
Feladta, majd távozott.
A két diák így beiratkozhatott.
AZ ALABAMAI EGYETEM INTEGRÁCIÓJA
Kennedy úgy döntött, hogy akkor éjjel beszédet tart a tévében.
Megvilágosodott.
Rájött, hogy cselekednie kell.
Az Egyesült Államok elnöke élőben szól önökhöz,
egyenesen Washingtonból.
Jó estét, polgártársaim!
„Országunkat számos nemzet eltérő hátterű szülöttje alapította,
azt az elvet figyelembe véve, hogy minden embert egyenlőnek teremtenek.”
Erre a beszédre gondolva az jut eszembe,
ahogyan Lincoln reagált a polgárháború erkölcsi problémájára.
Mindkét esetben megfigyelhető egy olyan elnök,
aki vonakodik szembenézni a történtek morális jelentőségével,
és akit végül meggyőznek arról, hogy van mit tanulnia a világról.
„Száz év telt el azóta, hogy Lincoln elnök felszabadította a rabszolgákat,
ám azon rabszolgák örökösei, unokái nem teljesen szabadok.”
Nem szabadultak meg az igazságtalanság kötelékeitől.
Ahogy a társadalmi és gazdasági elnyomástól sem.
És ez a nemzet addig nem lehet szabad, amíg minden állampolgára nem lesz az.
Amerikai polgártársaim, ez a probléma mindannyiunk gondja.
Folyton azt ismételgette, hogy:
„amerikai polgártársaim”. Mintha prédikációt tartott volna.
King pontosan ezért idézte neki a tizennegyedik módosítást.
Kennedy felkéri a kiváltságos embereket arra,
hogy ismerjék el a sötét bőrű emberek emberségét és állampolgárságát.
Hogy úgy bánjanak velük, ahogy azt elvárják másoktól.
„Ki vállalkozna arra közülünk, hogy megváltoztassa a bőre színét,
és átvegye a helyét?
Ki tűrné el közülünk az állandó türelemre utasítást és halogatást?”
Figyelembe véve mindazt, ami a feketékkel történt,
ideje volt, hogy ne várjunk tovább.
Ezért arra kérem a Kongresszust, hogy fogadja el a törvényt.
Végre megtette azt, amit Martin kért tőle
az Emancipációs Kiáltvány évfordulóján,
amikor nem jelentett be egy polgárjogi törvényt.
Utoljára Lincoln tartott efféle mélyreható elnöki beszédet.
„Eljött az idő, hogy ez a nemzet méltó legyen önmagához.”
King biztosan meglepődött, amikor hallotta a beszédet,
mert erre már régóta próbálta rávenni Kennedyt
a délen tevékenykedő mozgalom.
Ezért arra kérem a Kongresszust, hogy fogadja el törvényt,
melynek értelmében mindenkinek joga lesz a kiszolgáláshoz minden létesítményben.
Szállodákban, éttermekben, színházakban, üzletekben és hasonló intézményekben.
Számomra ez egy alapvető jog.
A polgárjogi törvényjavaslata a 14. módosítást használta fel arra,
hogy elfogadtasson egy mindenkinek egyenlő hozzáférést biztosító törvényt.
Remélem, hogy most minden amerikai, függetlenül a lakhelyétől
a lelke mélyére tekint.
Most először erkölcsi kérdésként említette a polgárjogi reform szükségességét.
King elérte a célját.
Sikerült bevonnia a Kennedy-kormányt.
A WASHINGTONI FELVONULÁS
Egy új mozgalom épült, amit King szimbolizált.
Tüntettek Chicagóban,
San Francisco környékén,
New Yorkban is voltak demonstrációk.
Ez a washingtoni felvonulásban csúcsosodott ki.
Akkor még csak 19 éves voltam, de ott akartam lenni a felvonuláson.
Egy új-mexikói kisvárosban nőttem fel, ahol nem sok fekete élt,
aztán hirtelen többet láttam, mint valaha.
Éreztem, hogy ez egy különleges dolog.
A legtöbben, akik hallották a beszédét a washingtoni felvonulásnál
úgy gondolták, ez fontos lesz a gyerekeik élete során.
Hogy az embereket
nem a bőrük színe alapján kell megítélni, hanem a jellemük szerint.
És valószínűleg teljesen elfelejtették a beszéd első részét.
Száz évvel ezelőtt,
egy amerikai, akinek jelképes árnyékában állunk,
aláírta az Emancipációs Kiáltványt.
De száz év elteltével a négerek még mindig nem szabadok.
Sok ott lévőhöz hasonlóan azt hittem,
hogy Kennedy törvényjavaslatáról fog beszélni.
De King azt mondta, hogy sokkal többről volt szó.
„Amerika hamis csekket adott a feketéknek.
Ez a csekk fedezet nélkülinek bizonyult.”
De mi nem vagyunk hajlandók elhinni, hogy csődbe jutott az igazság bankja.
Vártunk az Emancipációs Kiáltvány ígéretének megvalósulására.
Ugyanígy tettünk a 14. módosítással kapcsolatban.
Száz év türelem elég nagynak számít.
EGYENLŐ JOGOKAT KÖVETELÜNK
„Itt az ideje, hogy megvalósítsuk a demokrácia ígéreteit.”
Az emberek azt mondták: „Miért nem tudnak várni?
Idővel változnak a dolgok.”
De nem lehet várni. Ez egy igenis sürgető dolog.
NEM VÁRHATUNK
NEM FOGUNK VÁRNI
Eljött az idő.
Dr. King megértette, hogy nem bírjuk tovább,
és hogy lejárt a türelem és csend időszaka.
Most jött el az idő.
A „várjatok" szinte mindig azt jelenti, hogy „soha”. Szinte mindig.
Állandóan csak azt mondogatták, hogy: „várjatok”.
Ha rajtuk múlik, akkor a jogokért küzdők nem láthatták volna a harcuk eredményét.
Most van itt az idő.
Radikálisnak számított, mert azonnali változást akart.
„Végzetes lenne a nemzet számára,
ha szemet hunyna a pillanat fontossága felett.”
A FEKETÉK SZÁMÍTANAK
Ez mindenkinek törvény előtti egyenlőséget garantált.
Ezzel megtette azt, ami szükséges volt ahhoz,
hogy beteljesedjenek a tizennegyedik módosításban
megfogalmazott dolgok.
Ezek már meglévő jogok voltak.
Nem újakat akartak megformálni.
Nem szívességet kértek.
Ezzel csak biztosítani akarták
az új amerikai társadalom alapjait.
King azt mondta: „Nem pihenhettek, mert én sem pihenek.
Most nem lazsálhatunk.
Addig nem alhatunk, míg ezt meg nem oldjuk.”
NEM KAPOK LEVEGŐT
A várakozás veszélybe sodorja a gyerekeimet, a szüleimet,
a közösségemet…
és a munkámat.
A várakozás nem engedi, hogy éljem az életem.
Nincs időm várni.
„A polgárjogi mozgalom új ereje nem fog eltűnni.
Akár szenvedni is hajlandók vagyunk, és az életünket is kockára tennénk,
hogy tanúi lehessünk az igazság eljövetelének.
Lehet, hogy börtönbe kerülünk.
Ez talán testi halált is eredményezhet.
De ha ez az ára annak, hogy az ember felszabadítsa a gyermekeit
a szellem végleges halálától,
akkor nincs ennél megváltóbb dolog.”
Martin Luther King húsz perce meghalt.
„A négerek megtanulták a saját hatalmuk erejét,
amit újra és újra szabadon engednek majd.
Elhagyták a kétségbeesés völgyét. Erőre kaptak a szenvedés során.
És ha dacolniuk kell a halállal,
akkor sem fogják többé megadni magukat.”
Az 1964-es polgárjogi törvény
határozott válasz a 14. módosítás érvényesítésére.
Nem jelentette a küzdelem végét, de fontos mérföldkő
a teljes állampolgárság felé vezető úton.
Emlékeztetőül szolgál, hogy az igazság megkövetelésére
mindig van lehetőség.
MOST!
Dr. King és még sokan mások a történelem során azt tanították nekünk,
hogy a tiltakozás hoz létre olyan nyomást, amitől elfogadnak egy szabályváltoztatást.
Amikor két hét múlva a hírekben már nem erről lesz szó,
akkor kell összefognunk. Túl kell mennünk a választási politikán,
szerveznünk kell a közösségeinket.
A FEKETE ÉLETEK SZÁMÍTANAK
Mert ha nem vagyunk hajlandók várni,
amikor szembeszállunk az önteltséggel,
akkor sokat érhetünk el együtt.
És másokat is inspirálhatunk arra, hogy egyenlőséget követeljenek maguknak.
Én hiszek mindenki szabadságában és egyenlőségében,
és az Egyesült Államokban a nőket is elnyomják.
Irányítani akarjuk a saját testünket, és esélyegyenlőséget követelünk.
Szeretnénk, ha a 14. módosítás a nőkre is vonatkozna.
A feliratot fordította: Balla-Fábián Gerda