ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
U mom životu, kad je u pitanju 14. amandman,
vjerojatno nema važnijeg događaja od slučaja Loving protiv Virginije.
Ja sam Martha Jones. Predajem povijest na sveučilištu Johns Hopkins.
MILDRED I RICHARD LOVING
Godine 1967. u 18 država
nisu priznavali brak sklopljen između bijelaca i ljudi drugih rasa.
Loving protiv Virginije
označio je trenutak kad je Vrhovni sud
napokon ukinuo zakon o zabrani mješovitih brakova.
Ali,
moji roditelji vjenčali su se 1957. g., 10 godina poslije.
Moja majka bjelkinja
i moj otac Afroamerikanac nisu se mogli vjenčati u njegovoj rodnoj državi.
Vjenčali su se u New Yorku.
Rugali su im se i ismijavali ih.
Nas djecu obilježili su
kao nesretnike ili nešto još gore.
Dijete sam te presude u slučaju Loving protiv Virginije,
što znači da,
ako pokušam nekako
dati neki smisao svom životu…
Ajme.
Rekli ste mi da će se to dogoditi.
Trenutak.
ČLANAK 14
JEDNAKA ZAŠTITA
Tu presudu dugujemo 14. amandmanu.
Klauzula o jednakim pravima poslužila je kao pokretač
razgovora o nejednakosti pred zakonom.
Ta parnica mojim je roditeljima dala nekakvu…
Legitimnost.
Kad razmišljam o svojoj priči,
razmišljam o svim tim ljudima koji su vodili te neumorne
i često nezahvalne kampanje
kako bi u Ustav udahnuli
neko značenje koje bi mom životu dalo smisao.
To je moja priča.
Danas smo se ovdje okupili
kako bismo proslavili svadbu 14. amandmana
i braka.
Brak je simbol ljubavi, međusobne predanosti
i zakonska obveza.
Vlada vjeruje da je brak toliko važan za našu zajednicu
da bračnim partnerima daje povlastice i pravnu zaštitu
koji održavaju obitelj.
Možda to ne znate, no brak i 14. amandman imaju dugu zajedničku povijest.
Prije Građanskog rata robovi se nisu smjeli vjenčati.
Bez tog pravnog prepoznavanja
u bilo koje doba su ih mogli odvojiti od supružnika i djece.
Tek ukidanjem ropstva i uvođenjem 14. amandmana
bivši robovi mogli su zakonito stupiti u brak.
Kad se pred Vrhovnim sudom 2015. g. pojavio slučaj istospolnih brakova,
stvar nije bila samo u ljubavi.
Stvar je bila u tome da ih vlada prihvati
kao punopravne državljane.
Sadašnji zakon nudi opcije da budete zakoniti heteroseksualac
i protuzakoniti homoseksualac.
Kako ste se osjećali kad ste shvatili da ste homoseksualac?
Bojao sam se.
Nisam htio biti drukčiji.
Nisam se htio isticati.
Htio sam sve što imaju drugi.
Ništa više, ništa manje.
LJUBAV
Počeo sam shvaćati da sam drukčiji
kad sam imao osam-devet godina.
Sjećam se kako bi obitelj pregledala kataloge robnih kuća,
poslije čega bi ih bacili, a ja bih ih izvukao iz smeća.
To sam činio kako bih izrezivao slike muškog donjeg rublja.
Nisam znao zašto, samo sam znao da to želim.
To mi je nešto značilo.
Ali shvatio sam i da osjećam…
Stid, kao da sam znao da to nije u redu.
Na kraju je taj stid prevladao
pa sam sve te slike spalio u limenci za kavu u našem podrumu.
U srednjoj školi pjevao sam u zboru i nastupao u mjuziklima,
što su stereotipi gejeva.
Nisam se bavio sportom.
Bio sam dječak koji se ponašao tipično
da bi zaključili da sam gej.
Kako sam odrastao, vrata ormara počela su se otvarati,
ali brzo sam ih zalupio
jer tad još nisam posve prihvatio da sam gej.
PISAC/AKTIVIST
"Otkrivanje seksualne orijentacije ne mora biti trauma.
Trauma je samo zato što je društvo traumatizirano."
Nikad ne znate kad je homoseksualac u blizini.
Izgleda normalno
i možda je već prekasno kad otkrijete da je umobolan.
Ta bolest nije vidljiva kao ospice,
no nije ništa manje opasna i zarazna,
to je bolest uma.
Kad muškarac izgubi seksualnost,
izgubi i sposobnost i nadu da će ikad moći voljeti.
"Takozvani heteroseksualci u jednakoj su opasnosti kao ja.
Kad nekog volite,
kad vas netko voli, u velikoj ste opasnosti
i to je golema odgovornost."
To je putovanje koje obojica muškaraca
moraju proći međusobno.
Johna sam upoznao 2 mj. prije nego što sam se deklarirao,
a on se tako lagodno osjećao kao otvoreni gej
da me to uplašilo.
Još se nisam deklarirao. Upoznao sam prijateljeva prijatelja.
Kratko smo razgovarali i to je sve.
Tad još nikom nisam bio spreman priznati da sam gej.
Kad sam se opet sreo s Johnom, počeli smo razgovarati
i u jednom je trenutku rekao: "Jime, nikad ne bi izašao s nekim poput mene."
Još ne znam odakle mi pribranost i hrabrost
za takav odgovor,
ali rekao sam: "Kako znaš? Nisi me pozvao."
Nije to učinio.
To je bio drugi susret.
Treći put sreli smo se u Cincinnatiju za blagdan.
John je imao novogodišnji tulum.
Otišao sam kod njega na tulum i tad smo se treći put sreli.
I ostao sam.
John i ja šalili smo se da to nije bila ljubav na prvi pogled,
bila je na treći.
Upoznala sam Jima i svidio mi se.
A najviše mi se svidio zato
što John nikad u životu
nije bilo toliko sretan.
Bio je to vrlo sretan život u Cincinnatiju.
Bili smo par i stjecali prijatelje.
Baš dosadno!
No tada Cincinnati nije bio baš najbolji grad za LGBTQ zajednicu,
bilo koju zajednicu drukčijih.
HOMOSEKSUALNOST JE KRŠENJE BOŽJE VOLJE
Kad je riječ o pravima LGBTQ-a,
Cincinnati u 80-ima i 90-ima uvelike je kao i u 50-ima.
Isto je bilo u svim velikim američkim gradovima.
Poruka je ljudima iz LGBTQ zajednice da se pritaje,
skriju ili odu.
Amerika, ovo je tvoje najbolje lice!
Tvoje najbolje lice je u Cincinnatiju!
Studentima koji se žele baviti građanskim pravom govorim
već 40 godina
da, ako to zbilja žele raditi, neka odu na Srednji zapad.
Cincinnati je još imao povorke Klanovaca.
Palili su križ na trgu.
Direktoru umjetničke galerije u Cincinnatiju sude zbog opscenosti.
Mapplethorpeova izložba bila je primjer tadašnje situacije u Cincinnatiju.
Bilo je to previše za grad.
To je bilo mračno doba.
Kao mladi odvjetnik građanskog prava vidio sam da me čeka puno posla.
U početku sam zastupao ljude koji su vrlo slabo zarađivali.
Pokušali smo ljudima pomoći da nađu posao.
Htio sam osigurati da Američki san bude dostupan svima.
Tad sam počeo upoznavati sve više ljudi
koji su dobili otkaz samo zato što su gej.
Preuzimao sam njihove slučajeve
i trudio se da im osiguram jednaku zaštitu po postojećem zakonu.
Sve sam te parnice izgubio.
Odlučili smo da moramo početi kucati na vrata Gradskog vijeća u Cincinnatiju.
Doveli smo sve te klijente.
Opisali su kako je kad vas otpuste zbog nečeg što ne mogu kontrolirati
VIJEĆE ODOBRAVA PRAVA GEJEVA
i uspjeli smo ih uvjeriti da objave taj proglas o ljudskim pravima.
Golem uspjeh.
Ne možeš nekog otpustiti samo zato što je gej.
Bio je to važan dan i slavili smo.
Ali,
u pozadini te naše proslave
nadvijao se tamni oblak organizacije Građani za društvene vrijednosti.
Zakon o građanskim pravima iz 1964. g. identificira ljude
na temelju nečeg vidljivog, a ne na temelju ponašanja.
To što sad netko želi status manjine na temelju ponašanja
samo bi otvorilo Pandorinu kutiju.
Te sile koje su nam se usprotivile
predložile su amandman koji su nazvali Članak 12.
Točan tekst predloženog amandmana je sljedeći.
Cincinnati ne može uvesti nikakav zakon,
nikakvo pravilo ni politiku
koji bi odredili da homoseksualnost
daje nekom temelj za traženje ikakvog povlaštenog ponašanja.
Članak 12 izglasan je sa 64 % glasova za
i time je poništena gradska odredba za ljudska prava
i zabranjeno da grad ponudi bilo kakvu zaštitu
za, kako su oni to rekli, homoseksualce, biseksualce
i lezbijke, zauvijek.
Službeno smo postali najnetrpeljiviji grad za gejeve u SAD-u.
Bilo je grozno što su to izglasovali
i što smo vidjeli da naši sugrađani misle da ne zaslužujemo bilo kakvu zaštitu.
Uznemirili su se jer neće dobiti neke povlastice i prava.
Nešto je u tome nenormalno.
To nije normalno.
Bilo je mnogo gnjeva i diskriminacije
prema LGBTQ zajednici.
Odvratno je kad kažeš: "On je gej" ili "Ona je lezbijka."
To bi trebali raditi samo u svojoj kući.
U takvim uvjetima
ljudi iz LGBTQ zajednice trebali su šutjeti i uklapati se.
Ako izgledaš i ponašaš se na određeni način, sve je dobro.
Mi smo bili okej jer nismo isticali da smo gej.
Uklapali smo se u ono što su u Cincinnatiju očekivali od mladića.
Tad je bilo grozno biti gej u tom gradu.
Bili smo jedini grad u Americi
koji je otvoreno izrazio mržnju prema homoseksualcima.
Kako je moguće da je takvo što zakonito u Americi?
Kad smo drugi put uspostavili vladu,
što jest bio smisao 14. amandmana,
rekli smo da svi imaju pravo na jednaku zaštitu pred zakonom.
Tužili smo ih zbog neustavnosti 12. članka.
VIJESTI
Borba za prava gejeva u Cincinnatiju nije završila na dan izbora.
Mnogi pravni stručnjaci misle da takva vrsta zakona
neće proći na ustavnom testu.
Ali u ovom slučaju postoji golemi problem koji još nismo spomenuli.
A to je da je 1986. godine
Vrhovni sud donio presudu u parnici Bowers protiv Hardwicka.
Vrhovni sude,
ova parnica treba odrediti
spada li sporazumna homoseksualna sodomija u temeljna ljudska prava.
Zbilja razgovaramo o seksualnim aktivnostima?
Kad bi vam netko pokušao reći
da je ono što s partnerom radite u spavaćoj sobi nezakonito,
nekako biste sigurno reagirali na to.
Znate ono kad u romantičnoj komediji sve pođe ukrivo?
Cura tipa zalije kavom
ili tip curi kaže da je voli, a ona se udaje za drugog.
Romantična komedija Michaela Hardwicka pošla je jako ukrivo
kad je policajac naišao u trenutku kad je imao intiman odnos s dečkom.
Godine 1982. u Georgiji
za neke privatne stvari mogli ste dobiti i 20 g. zatvora.
Optužnicu su povukli,
no Michaelova borba tek je počela.
Tužio je državu Georgiju i parnica je došla do Vrhovnog suda.
Hardwickovi odvjetnici tvrdili su da 14. amandman štiti pravo na privatnost,
što itekako uključuje spavaću sobu.
Kako smo došli do toga? Vratimo se početku 14. amandmana.
Argument je bio da zakon koji seksualni čin proglašava nezakonitim
lišava pojedinca slobode bez zakonskog procesa.
Riječ je o pravu pojedinca da voli onoga koga želi.
To nije zapisano,
ali toliko je važno da pretpostavljamo
da to jest dio Ustava.
Sud je u tijesnoj odluci pet prema četiri
presudio da tvrdnje homoseksualaca da imaju pravo na sodomiju
nisu zaštićene Ustavom.
Sudac White pitao je slijede li zahtjevi
za odobrenje preljuba i incesta.
Vrhovni sud rekao je da prema 14. amandmanu
ta prava nisu zaštićena Ustavom.
Bio sam u Vijetnamu i vratio se,
a sad mi kažu da Ustav ne pripada meni!
To je sranje!
Mnogi su to usporedili s parnicama Plessy i Dred Scott
jer ih to vraća u status drugorazrednih građana.
Jednakost pred zakonom!
Nemamo jednaka prava!
Sud je rekao da gej populacija nema zaštitu.
Da ih mogu zatvarati
ako imaju homoseksualni odnos.
To je jedna od najsramotnijih presuda 20. stoljeća.
Među uhićenima je i Michael Hardwick iz Atlante.
Bowers je bio golema zapreka napretku.
Ta presuda našoj je vladi dala pravo na diskriminaciju nad homoseksualcima.
Svaki put kad spomenete ideju jednakih prava za homoseksualce,
u lice mi bace Bowersa.
Točno je tako bilo kad smo bili na okružnom prizivnom sudu.
"Gospodine Gerhardstein,
poslije Bowersa je svaki prizivni sud koji se suočio s time
zaključio da homoseksualci
nemaju ustavnu zaštitu kao posebna klasa
jer je vrlo teško odrediti tko je zapravo homoseksualac.
Nije li?
Kako ćemo znati tko su oni?"
Sjećam se toga
i sjećam se koliko je to mučilo sutkinju Kennedy.
Kao da je htjela znati…
Tko su ti ljudi.
"Mnogi homoseksualci uspješno taje svoju orijentaciju
i budući da homoseksualce ne možemo lako prepoznati,
osim ako se sami ne odluče pokazati ponašanjem,
ne mogu biti posebna klasa."
U glavi sam proživljavao dijelove tog argumenta
i želim novu priliku
jer se želim okrenuti…
Želim se okrenuti publici.
Sudnica je bila prepuna.
Želim zatražiti da ustane svatko tko je gej.
Bila je okružena njima.
Ali onda pomislim: "To nije pošteno." Mislim, još živimo pod Bowersom.
Možda bi se već tako izložili opasnosti.
Nismo uspjeli dobiti nikakvu zaštitu za te ljude.
Kad izgubite tako važnu parnicu,
kad grad ostavite nebranjen,
kad ljudi ostanu tako usamljeni,
to ne možete ne uzeti k srcu.
Nevidljivost. Marginalizirane skupine često to osjećaju.
Zbog crne kože bili smo toliko nevidljivi u društvu
da smo svoje postojanje doslovno morali ispisati na ulici.
Za razliku od crnaca,
LGBTQ zajednica nevidljiva je jer se morala kriti.
Morali su se kriti od progona,
uhićenja, otpuštanja, izopćenja iz obitelji i gorih stvari.
A zato što se moraju kriti, društvo nam kaže da i ne postoje.
Umjetnost LGBTQ umjetnika potisnuta je ili kodirana,
njihov identitet izbrisan je iz povijesti.
Kao što LGBTQ pjesnikinja i esejistica Adrienne Rich kaže:
"Kad netko opiše svijet, a vi niste uključeni,
nastane trenutak psihičke neravnoteže,
kao da gledate u zrcalo i ne vidite ništa."
Možete li to zamisliti?
Tužno je što previše ljudi može.
Nevjerojatno je što se Cincinnati počeo mijenjati početkom 2000-ih godina.
Stav prema LGBTQ zajednici polako se ali sigurno popravljao.
Povećali smo broj ljudi koji razmišljaju napredno
i želimo da Cincinnati bude bolji grad.
John i ja nikad nismo bili pravi aktivisti.
Nismo sudjelovali u kampanjama.
Nismo se borili ni za čija prava.
Nismo to činili.
Mislim da smo bili malo odvojeni od stvarnosti
jer se nismo politički umiješali onoliko koliko smo možda trebali.
Ali mislim da je otvoreni život u homoseksualnom odnosu
sam po sebi politički čin.
Time što normalno živiš pokazuješ drugima da:
"Ljudi iz LGBTQ zajednice nisu ništa drukčiji od mene.
Mislio sam da su strašni i grozni,
ali oni samo žive svoj život.
Jest da su obojica muškarci,
ali to nije velika razlika u odnosu na moj život."
Neki su mislili da se LGBTQ pokret dogodio brzo.
Vrlo brzo.
Shvaćam to.
Ali, shvaćali to neki Amerikanci ili ne, taj pokret nije pao s neba.
Desetljeća truda uložena su u LGBTQ pokret.
Početkom 2000-ih Amerikanci su na TV-u viđali sve više LGBTQ likova.
Gej sam.
O tome su govorili na vijestima.
U životu mnogih sve se više prijatelja i članova obitelji počelo deklarirati.
Ako mislite da se pokret LGBTQ-a dogodio prenaglo,
sjetite se da su se aktivisti godinama borili za prepoznavanje.
Sad uživamo u plodovima njihova truda.
HETERO, ALI NE USKOGRUDAN
ZAKLADA ZA JEDNAKOST PROTIV CINCINNATIJA 1993. - 1995.
LAWRENCE PROTIV TEKSASA, 2003. G.
Lawrence protiv Teksasa.
1986., Bowers protiv Hardwicka,
Vrhovni sud rekao je da države smiju kriminalizirati istospolni snošaj.
I tako dolazimo do Lawrencea protiv Teksasa.
Slučaj dvojice odraslih muškaraca
koje su uhitili i optužili za zločin
jer su u privatnosti imali spolni odnos,
a država Teksas tvrdila je da ima pravo kriminalizirati.
Vrhovni sud suočio se s državnim statutom
poput onog u parnici Bowers protiv Hardwicka.
Pitanje za Sud bilo je:
Narušava li taj statut prava zajamčena 14. amandmanom?
Godine 2003. Vrhovni sud imao je četvero liberalnih sudaca
i petero konzervativnih.
Jedan, Arthur Kennedy,
na 14. amandman gleda drukčije od konzervativnih kolega.
"Branjenici imaju pravo na poštovanje privatnosti.
Prava zajamčena 14. amandmanom
dopuštaju im takvo ponašanje
bez upletanja vlade."
Sudac Kennedy je u ime Suda
učinio nešto zanimljivo i drukčije,
rekavši da moramo obratiti pozornost na dostojanstvo pojedinca.
U ovoj parnici moramo odlučiti imaju li oni pravo kao slobodnu ljudi
da se u privatnosti ponašaju u skladu s tom slobodom
koju im jamči 14. amandman.
Sud je odredio da ne možete zabraniti nešto što ljudi čine u privatnosti
zato što to ne odobravate.
Morate dokazati da to šteti društvu,
a nema dokaza da šteti.
Gejevi žive kao svatko drugi.
Dužnost nam je da odredimo slobodu za svakog,
a ne da namećemo moralni kodeks.
Presuda u Bowersovoj parnici bila je pogrešna, a pogrešna je i danas.
To ne smije biti obvezujući presedan.
Tu su presudu trebali poništiti, a sad i jesu.
To je rijedak slučaj da je Vrhovni sud poništio prethodnu presudu.
Sud je prvi put rekao
da je odabir partnera jedno od temeljnih prava
zajamčenih klauzulom o zakonskom procesu iz 14. amandmana.
PEDERSKI SUD
No nisu svi na Sudu bili suglasni.
Sudac Scalia nije se složio.
Obratio se javnosti, što suci Vrhovnog suda čine
samo kad su vrlo nezadovoljni presudom.
"Mnogi Amerikanci ne žele homoseksualce za poslovne partnere,
vođe izviđača ili goste u kući.
Žele zaštititi sebe i svoju obitelj
od stila života koji im je nemoralan i destruktivan."
Sud je toliko prožet protuhomoseksualnim razmišljanjem…
"...da je naizgled nesvjestan činjenice da to razmišljanje očito ne dijele svi."
Rekao je da su Sud zauzeli elitisti,
da je žrtva homoseksualnog lobija
te da se ne smije miješati u kulturološki rat.
Da razjasnimo, nemam ništa protiv homoseksualaca…
"…ni bilo koje skupine koja se demokratski bori za prava,
ali jedno je uvjeriti sugrađane,
a nametati mišljenje u odsutnosti demokratske većine…"
…nešto je posve drugo.
Scalia je poslije Lawrencea rekao da,
ako ne mogu donijeti zakon protiv nečeg što smatram nemoralnim
samo zato to je to meni nemoralno, tad pravni sustav nema smisla
jer se zakon mora temeljiti da društvenome moralu.
Lawrenceova presuda, kako je sročena,
uklonila je to društveno neodobravanje.
Nakon što je njome rečeno da su ti odnosi
vrijedni poštovanja kao i odnosi ljudi različitih spolova,
slijedilo je pitanje:
Zašto se onda ne bismo smjeli vjenčati?
Kratka povijest gej brakova u SAD-u.
Dvojica aktivista, Richard Baker i James Michael McConnell,
zatražili su dozvolu za brak u Minnesoti.
Matičar i sudovi su ih odbili,
no tad je jedna druga matičarka u Coloradu, Clela Rorex,
čije je ime jedinstveno kao i uloga u povijesti,
učinila nešto nezamislivo i odradila svoj posao.
Clela je, između ostalih, vjenčala
Amerikanca Richarda Adamsa i mog sunarodnjaka, Australca Tonyja Sullivana.
Bok.
No Tony unatoč zakonitom braku nije mogao dobiti Zelenu kartu.
Savezna vlada tvrdila je da
"ne može postojati prava bračna zajednica
između dvojice pedera."
U odgovor na to krasno pismo
Tony i Richard tužili su saveznu vladu kako bi priznala istospolni brak.
Izgubili su.
A onda su došle 90-te.
Clinton je potpisao Zakon o zaštiti braka,
koji brani priznanje istospolnih brakova.
Poslije se predomislio,
kad više nije bio predsjednik, kad to nije bilo rizično.
Taj zakon vrijedio je u Bushovo vrijeme,
ali države se nisu slagale
i povele su kampanju za ozakonjenje gej brakova.
Svi su brakovi sad jednaki.
Unatoč zakonu o zabrani,
sudovi u Massachusettsu i Havajima
presudili su u korist istospolnih brakova,
no bilo je otpora,
a 2004. g. 13 država prihvatilo je zabranu istospolnih brakova,
uključujući Oregon, Michigan, Kentucky, Utah, Louisianu i Ohio.
Godine 2011. već smo 18 godina bili par.
Za godišnjice smo imali običaj da si darujemo prsten,
a to je počelo na samom početku.
John mi je dao dijamantski prsten jer je znao da ćemo zauvijek biti zajedno.
U prve dvije godine veze razgovarali smo o braku.
Neki naši prijatelji imali su obrede posvećenosti,
no to nije bio brak.
Htjeli smo se vjenčati.
Ali htjeli smo da to bude pravi brak,
a ne simbolična gesta.
Htjeli smo da bude zakonski valjan.
Htjeli smo da vlada na nekoj razini kaže:
"Vrijedite i postojite.
Vidimo vas."
Ali na državnoj razini rekli su: "Ne možete se vjenčati,
a čak i ako se vjenčate u drugoj državi
i pokažete vjenčani list,
država Ohio može reći: 'Nama to ništa ne znači.'"
Ali nismo gubili nadu.
U siječnju 2001. godine primijetio sam nešto drukčije…
u Johnovu hodu.
Zvučao je drukčije.
Kao da jednim stopalom udara jače nego drugim.
To je bila sitnica, mala promjena u njegovom hodu.
Ali to nije prolazilo.
Na kraju sam ga uspio uvjeriti da bi trebao otići liječniku.
Rekla sam Jimu da me nazove kada dobije nalaze.
Rekao je da hoće.
Ali nije mi se javio.
Zato sam ja nazvala njega, a Jim je zaplakao.
"Žao mi je što ovo kažem preko telefona,
ali ima amiotrofičnu lateralnu sklerozu."
Bilo mi je kao da me netko udario u prsa palicom za bejzbol.
Otkrili su mu ALS, tzv. bolest Loua Gehriga.
To je bio početak.
Lijevo stopalo, pa lijeva ruka,
a onda desna strana.
Kako je John bivao sve bolesniji,
Jim je sjedio kraj njega, gledao ga i volio ga.
Svake je sekunde bio uz njega.
Po cijeli dan bismo gledali TV,
držali se za ruke,
znajući da dolazi kraj, ali ne i točno kad.
26. lipnja 2013. godine radio sam nešto za stolom u blagovaonici
kad me John pozvao iz svoje sobe.
"Jime, dođi."
Ušao sam u njegovu sobu dok je gledao vijesti.
Vrhovni sud poništio je savezni Zakon o zaštiti braka.
O, Bože!
ZAKON O ZAŠTITI BRAKA, 1996. G.
U braku dobivate drukčije povlastice,
najčešće veće.
Mogli biste dobiti porezne olakšice poput Edie Windsor.
Nisu joj priznali brak
pa je morala platiti 300 000 dolara poreza.
Da su joj priznali brak, ne bi platila porez
pa joj je to financijski puno značilo.
Bila sam shrvana kad je moja lijepa Thea umrla.
Ali u toj tuzi
shvatila sam da savezna vlada na nas gleda kao na neznanke.
To je došlo do Vrhovnog suda
i poništili su Zakon o zaštiti braka.
Pročitao sam to i pomislio: "Ovo je vrlo važno
i sad bih zbilja htio pokušati s tim argumentom o braku."
Stajao sam uz Johna i držao ga za ruku.
Nagnuo sam se, poljubio ga
i rekao: "Vjenčajmo se."
Nazvao me Jim.
Pitao je: "Što radiš idući tjedan?"
Pitala sam što je.
Živimo šest ulica od okružnog suda.
U idealnom svijetu mogli smo Johna posjesti u kolica
i otići po vjenčani list, ali ne u Ohiju.
Nismo imali izbora i unajmili smo medicinski avion.
Otišli smo u Maryland.
U avionu je bilo tiho.
Malo riječi.
Sletjeli smo na aerodrom BWI.
Danas je važan dan,
ne samo za dvojicu najdražih muškaraca koje poznajem
nego i za svakoga tko ih poznaje, voli i poštuje,
a u širem smislu
i za sve Amerikance koji su čekali na jednako priznanje pred zakonom
kad je riječ o ljubavi.
Obred je bio kratak.
Sjećam se kako sam u početku rekla: "Primite se za ruku."
A onda sam ih pogledala i shvatila da se oni uvijek drže za ruku.
Okreni.
Učinili smo nešto što smo mislili da nikad nećemo.
Vjenčali smo se.
Uz poštovanje naše divne zemlje,
proglašavam vas mužem i mužem,
zauvijek povezanim partnerima.
Neka vas ljubav i dobra volja prate dovijeka.
Radujmo se.
Osjećam se
kao najveći sretnik
na svijetu.
Sretan sam.
To je sve što mogu reći.
Bili smo vrlo sretni.
Zbilja vrlo sretni.
Nikad nisam bila ponosnija činjenicom da sam Amerikanka.
-Kako je bilo? -Bilo je krasno!
To što je John mogao odletjeti onamo i što je mogao to učiniti
bila je kulminacija svega onoga što oni jesu kao par
i svega što znače jedan drugom.
NAPOKON VJENČANI
Nakon što smo se tako obvezali javno i zakonito,
sve se promijenilo.
Mislim da smo John i ja riječ muž izgovorili tisuću puta svaki dan.
"Želiš li što popiti, muže?"
"Je li dovoljno glasno, muže?"
"Volim te, muže."
Bili smo na pikniku i razgovarali o svačem,
pa i o presudi u parnici Windsor,
kad je netko rekao: "Moji dobri prijatelji
toliko su se razveselili zbog presude
da su odletjeli na aerodrom u Baltimoreu
i vjenčali se na pisti.
To će biti u novinama u nedjelju." Bio je petak.
Rekao sam: "To je uzbudljivo.
Drago mi je zbog njih.
Ali moraš znati da imaju problem."
Pet dana poslije Al je došao k nama.
Donio sam im neispunjeni dokument.
Neispunjenu smrtovnicu.
Rekao je: "Znam da niste razgovarali o tome.
Zašto biste odmah poslije vjenčanja razmišljali o smrti?
Ali, kad John umre, posljednji službeni zapis o njemu bit će pogrešan.
Ohio će reći da je on neoženjen.
Jime, nećeš biti naveden kao muž."
Razbjesnili su se.
Priznajem, naljutio sam se.
Zanimalo ih je što još moraju učiniti.
Mogli smo kopirati parnicu, ponoviti sve iz slučaja Windsor
i slučaj predstaviti posve jednako.
Ne jamčim pobjedu. Jamčim samo da ću dati sve od sebe.
Ali imamo izgleda.
John je to htio,
iako smo obojica shvaćali da ću se morati odvojiti od njega
kako bih odlazio na sud i sastanke.
Shvaćali smo da to moramo učiniti.
John i ja kratko smo razgovarali i odmah rekli: "Pristajemo.
Učinimo sve što možemo."
Brzo smo podnijeli prijavu.
Parničar sam.
Rješavam probleme.
Problem mojih klijenata u tome je da neće dobiti preciznu smrtovnicu.
To ne bi trebalo biti teško srediti.
Ne pokušavamo učiniti ništa osobito šašavo i neobično
ovdje u malom Ohiju.
Samo pokušavamo primijeniti presedan Vrhovnog suda.
Samo to ste činili?
Ne, ali to je bio prvi korak.
Istospolni brak je zakonit u Marylandu.
Zakonit je ovdje.
Nekoliko sati po izlasku iz suda bio sam kod kuće s Johnom.
Teta Tootie je bila ondje.
Zazvonio je telefon. Jim se javio i spustio slušalicu.
Nikad neću zaboraviti kako je rekao: "Pobijedili smo. Čini se da jesmo."
Nevjerojatan je prizor kad vidiš kako netko slavi činjenicu
da će mu na smrtovnici pisati da je oženjen.
Bio je to dobar dan. Jedan od najsretnijih potkraj Johnova života.
Siguran sam u to.
John je živio još točno tri mjeseca poslije te odluke.
Jedne večeri počeo sam mu čitati jednu od njegovih najdražih knjiga,
Utkani svijet Clivea Barkera.
Idućih nekoliko sati bio je sve tiši.
A tad je zaspao.
Sjećam se što sam zadnje pročitao.
Lavovi. Doveo je lavove.
Bila je to lijepa ljubavna priča. I to je sve.
Lijepa ljubavna priča prije bolesti
i divna ljubavna priča za vrijeme bolesti.
John je umro 22. listopada 2013. g..
Zatražili smo smrtovnicu.
Pisalo je ono što je trebalo pisati i dobili smo ono što smo htjeli.
Ali Ohio je nastavio govoriti: "Ovo će završiti na prizivnom sudu
i sve ćemo to promijeniti.
Ostvarit ćemo ono za što su ljudi glasovali
kad su zabranili istospolni brak,
tako da ovo još nije gotovo."
Njihova borba tek počinje.
Slučaj Obergefell protiv Hodgesa došao je sve do Vrhovnog suda.
Pridružili su im se parovi iz cijele Amerike
koji se bore za priznanje braka u svojim državama
ili ukidanje zabrane istospolnih brakova u svojoj državi.
Ovo je vrlo važno. Ovo bi moglo pokazati najbolju stranu 14. amandmana.
Ili će Vrhovni sud uskratiti to temeljno ljudsko pravo?
U siječnju 2015. g. čuli smo da je Vrhovni sud rekao:
"Prihvaćamo ovu parnicu.
Zvat će se Obergefell protiv Hodgesa."
Pitanje je zahtijeva li 14. amandman
od pojedinih država da dopusti istospolni brak?
Morao sam biti ondje i čuti sve što govore.
Došli su u sedam ujutro.
Cijeli taj ugođaj…
Bilo je ljudi koji su podupirali prava gejeva,
ali i onih koji su bili protiv njih.
Uistinu upečatljiv prizor.
Kad smo ušli u sudnicu,
smjestili su nas sa strane, lijevo od sudačke klupe.
Nisu mogli pustiti previše ljudi unutra jer ta prostorija nije osobito velika.
Sudnica je bila manja nego što sam očekivao. Mislio sam da će biti golema.
Tad su ušli suci.
Jutros ćemo saslušati argumente u parnici Obergefell protiv Hodgesa
i pripojenih parnica.
Ruth Bader Ginsburg moja je junakinja,
a izgledala je tako sitno dok je sjedila iza tog podija,
vidjela joj se samo glava.
Ali kad ona postavi pitanje, nema nikakve sumnje koliko je moćna.
Promijenili smo svoju ideju o braku.
Brak je bio odnos dominantnog muškarca i potčinjene žene.
Je li to izbor koji treba prepustiti državama?
-Nije. -Da se držimo te definicije braka?
Ne, nikako.
Suci su stalno prekidali.
Niste mi odgovorili na pitanje.
Obje strane.
Ovo nema ništa s Člankom 4.
Stalno to natezanje, pitanja i odgovori.
Kongres neće donijeti zakon o slobodi religije.
-Da. -To pitanje ostaje otvoreno?
Bilo je nevjerojatno sve to gledati.
Bio sam ondje kako bih čuo raspravu o Obergefellu
i sjećam se vodećeg odvjetnika
koji je bio na strani zabrane istospolnih brakova.
Sudac Kennedy mu je postavio pitanje, a njegov je glas, svi znaju,
vrlo važan u tom slučaju.
"A što je s poštovanjem dostojanstva para?"
Državni tužilac Michigana rekao je:
"Državu Michigan ne zanima dostojanstvo para."
Ljudi oko mene, uključujući i mene, moram priznati, rekli su: "Molim?"
Iznijeli su slučaj.
Svatko je rekao svoje,
a nitko ne zna kad će točno Vrhovni sud objaviti odluku.
Jim je dva mjeseca odlazio onamo na svaki dan objave odluka.
Da me prije nekoliko godina netko pitao što je 14. amandman,
ne bih imao pojma.
Samo sam površno poznavao Ustav.
Znao sam nabrojiti neke amandmane.
Ili bar što znače, ako već nisam znao broj.
Ali nisam poznavao Ustav.
A taj amandman okosnica je ove presude.
OBERGEFELL PROTIV HODGESA, 2015. G.
ODLUKA U SLUČAJU OBERGEFELL PROTIV HODGESA, 2015. G.
Rekli su da će sudac Kennedy pročitati odluku.
Sudac Kennedy pročitat će našu odluku u slučaju Obergefell protiv Hodgesa.
Trznuo sam se na stolici.
Primio sam prijatelja za ruku i rekao: "Evo ga."
"Nepravdu katkad ne možemo vidjeti u vremenu u kojem živimo.
Naraštaji koji su napisali i dopunili Povelju o pravima i 14. amandman
nisu mogli ni zamisliti sve dimenzije i sva lica slobode
te su stoga budućim naraštajima povjerili povelju
koja štiti svačija prava
kako bi uživali u slobodi, čije značenje još upoznajemo."
Svi su shvatili koliko je važno
to što se događalo.
"Nema zajednice važnije od braka
jer ona utjelovljuje najviše ideale
ljubavi, vjernosti, posvećenosti, požrtvovanosti i obitelji.
U stvaranju bračne zajednice
dvoje ljudi postaje nešto veće od onog što su bili prije.
Kao što su neki podnositelji zahtjeva pokazali,
brak je utjelovljenje ljubavi koja može nadživjeti i smrt.
Pogrešno bismo shvatili te muškarce i žene kad bismo rekli da ne poštuju ideju braka.
Oni tvrde
upravo da ga poštuju,
toliko ga poštuju da i sami žele ostvariti tu ideju.
Njihova nepromjenjiva priroda nalaže
da je istospolni brak njihov jedini pravi put
k ostvarenju te važne veze.
Traže jednako dostojanstvo u očima zakona.
Ustav im to pravo omogućava."
Sjećam se kako sam pogledao oko sebe i vidio sva ta lica.
Neki su plakali otvoreno kao djeca. Suze su im curile niz lice.
Nitko ne može ostati hladan u tako važnom trenutku.
Jedan od najljepših trenutaka koje sam ikad vidio.
Govorit ću djeci i unucima da sam bio prisutan kad je Sud rekao:
"Vrata su otvorena, uđite, punopravni ste članovi društva."
Prvo sam pomislio: "Johne, fališ mi. Da si bar ovdje!
Da bar znaš da smo pobijedili i da ovo možeš doživjeti!"
I te…
Te emocije ubrzo su stupile mjesto nečem što sam shvatio i što me iznenadilo.
Prvi put u životu deklariranog homoseksualca
osjećao sam se kao punopravni Amerikanac.
Vraćamo se u Ustavni sud.
Pripravnici istrčavaju s odlukom.
Pripravnici donose odluku.
Sud je dobio odluku. Evo je.
Evo što kaže.
14. amandman nalaže državama da priznaju istospolne brakove
i priznaju brak dvoje ljudi istog spola…
Sjedio sam u sudnici okružen prijateljima,
znajući da su ljudi vani doznali za odluku
i da je vani tulum,
da ljudi slave
i mislio sam samo: "Dovršite ovo, želim izaći."
Al i ja izašli smo rukom pod ruku na čelu naše skupine
i gomila se razmicala pred nama.
Zakoračili bismo, a oni bi se još više razmaknuli. Plakali su i klicali.
Pjevali su, slavili.
Došli smo do vrha stuba i s obje strane bili su prosvjednici,
pjevali su fantastični zborovi,
bila je potpuna kakofonija
jer se sve događalo istodobno.
Mediji su ga okružili i Jim je govorio u 25 mikrofona.
Hvala mom odvjetničkom timu.
Osobito Alu Gerhardsteinu, koji je cijelo vrijeme bio uz mene.
Nazvao je predsjednik.
-Jime? -Da, predsjedniče.
Želim vam čestitati.
U to vrijeme potpredsjednik Biden je ostavio poruku.
Ne samo da ste sjajan uzor ljudima
nego ćete uvesti i trajne promjene u ovoj zemlji.
Hvala.
To je jedan od onih trenutaka
koje ne možete ponoviti, a ne biste ni htjeli.
Bilo je sjajno hodati među tim ljudima i osjećati svu tu ljubav.
Ljubav je ljubav!
Dan je završio vjenčanjem gej parova u Cincinnatiju
i proslava je počela.
Ovlašću Vrhovnog suda Sjedinjenih Američkih Država
danas se radujemo zbog snage ljubavi.
Zapečatite zavjet poljupcem.
Nastavio se paradom ponosa idući dan.
Pa koliko parnica završava
paradom po središtu grada
i ljudima koji luduju od sreće?
Sretan vam ponos!
Mnogo je mladih ljudi taj dan stajalo sa strane.
Gledali su Jima i u tišini pomicali usne.
"Hvala."
To su bile stotine ljudi koji su govorili: "Ovako bi to trebalo biti."
Prolazili smo tim gradom koji se tako drastično promijenio.
Bio je strašno netrpeljiv,
a tad se pretvorio u divan i srdačan grad.
To nikad neću zaboraviti.
Mislim da bi Jima sve to jako nasmijalo.
Da ste mu tada rekli da će njegova bolest rezultirati tako golemom promjenom
u američkom pravosuđu, vjerojatno bi vas onako pogledao.
Onaj pogled: "Čuj ti mene."
Taj izraz lica.
Zamišljam kako govori:
"Teta Tootie, najvažnija je ljubav.
To je najvažnije."
Objasnio bi mi to.
Mislim da bi to rekao.
I mislim da bi se jako ponosio
što je njegov brak bio dio svega toga.
SLUČAJ RIJEŠEN!
ISTOSPOLNI BRAK ZAKONIT U SVIM DRŽAVAMA
To je bila još jedna lekcija o tome kako svjesni napori
da se ustavna pravila provedu u djelo u svakodnevnom životu
mogu stvarati te divne trenutke.
Ovo je srce 14. amandmana, izvorno značenje građanskih prava,
prava koja kao pojedinac morate imati u potpunosti
kako biste bili posve prisutni u društvu.
Prepoznavanje ideje temeljnih ljudskih prava,
temeljnih prava čovječanstva,
150 godina poslije
još se trudimo shvatiti što sve to uistinu znači.
Dakle, 14. amandman,
o kojem prije nisam mnogo znao,
a sad ga dobro poznajem
i shvaćam koliko je taj amandman važno oruđe
u borbi za jednakost.
Pomaže nam u ostvarenju američkih vrijednosti izraženih frazom "Mi, narod",
a vrlo je važno da ostvarimo sva obećanja te fraze.
To me pokretalo, morao sam održati obećanje Jimu.
Učinio sam to jer ga volim.
A ljubav pobjeđuje.
Taj dan svakako jest.
LJUBAV POBJEĐUJE
Jednakost brakova pokazuje kako 14. amandman pomaže uključivosti
i most je koji vodi do Amerike koja poštuje ljubav koju osjećamo.
Zahvaljujući i 14. amandmanu
LBGTQ zajednica prošla je dalek put od zajednice koje su se ljudi bojali
do zajednice koju poštuju kao ljude,
kao ljudska bića koja zaslužuju jednaka prava.
Jednako tako
još se jedna skupina borila
da Amerika prizna njihovu ljudskost.
I oni žele da 14. amandman bude most do Američkog sna,
ali umjesto toga naletjeli su na zid.
Prijevod titlova: Ivan Zorić