A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Az életem során a 14. módosítással kapcsolatban
nem volt fontosabb pillanat a Loving kontra Virginia-ügynél.
Üdv! Martha Jones vagyok, a Johns Hopkins Egyetem történelemtanára.
1967-ben 18 államban
nem ismerték el a fehérek és a nem fehérek közötti házasságokat.
A Loving kontra Virginia-ügynél a Legfelsőbb Bíróság úgy döntött,
hogy végre eltörli az úgynevezett fajkeveredés-elleni törvényeket.
De…
az én szüleim 1957-ben házasodtak össze, tíz évvel korábban.
Anyám fehér, amerikai nő volt, apám pedig afroamerikai férfi.
Apám államában nem házasodhattak össze, ezért New Yorkban tették meg.
Sértegették őket, gúnyt űztek belőlük.
A gyerekeikként meg lettünk bélyegezve.
Többek közt szerencsétleneknek hívtak minket.
Én a Loving kontra Virginia-ügy gyermeke vagyok,
amiről azt kell mondjam,
hogy ha megpróbálnám ezt
a saját életemre kivetíteni…
A csudába! Mondtátok, hogy el fogok érzékenyülni.
Egy pillanat!
XIV. CIKKELY
TÖRVÉNY ELŐTTI EGYENLŐSÉG
A Loving-ügy a 14. módosításnak köszönhető.
A törvény előtti egyenlőség rendelete egy közvetítő közeg lett
az egyenlőtlenségek tekintetében.
Ez az ügy a családomnak egyfajta legitimitást biztosít.
Így amikor a saját történetemre gondolok,
akkor azok jutnak eszembe, akik fáradhatatlanul küzdöttek
a gyakorta hálátlan kampányokkal,
hogy egyfajta tartalmat leheljenek az Alkotmányba,
ami segít értelmet adni az életemnek.
Ez az én történetem.
Azért gyűltünk ma itt össze,
hogy megünnepeljük a 14. módosítás és a házasság frigyét.
A házasság a szeretet, az elkötelezettség szimbóluma,
és jogi kötelék.
A kormány szerint a házasság létfontosságú a társadalom számára,
mert a házasoknak járó juttatások és jogi védelem
egyben tartja a családokat.
Talán nem tudtátok, de a házasság és a 14. kapcsolata régóta fennáll.
A polgárháború előtt a rabszolgák törvényesen nem házasodhattak.
Jogi elismerés hiányában
bármikor elválaszthatták őket a társuktól és a gyerekeiktől.
Az emancipáció és a 14. által nyújtott védelem segített,
hogy a korábbi rabszolgák törvényesen is házasodhassanak.
Így amikor az azonos neműek házassága 2015-ben a bíróság elé került,
az nemcsak a szerelemről szólt,
hanem arról is, hogy a kormány elfogadja azokat az embereket,
mint teljes és egyenlő állampolgárokat.
A jelenlegi törvények szerint a heteroszexualitás legális,
a homoszexualitás pedig illegális.
Emlékszik, mit érzett, amikor először rájött, hogy homoszexuális?
Megrémültem.
Nem akartam más lenni. Nem akartam kitűnni a tömegből.
Arra vágytam, ami másnak megadatott.
Se többet, se kevesebbet.
SZERELEM
Szerintem először akkor jöttem rá arra, hogy más vagyok,
amikor nyolc-kilenc éves lehettem.
Emlékszem, miután a család kiolvasta a Sears vagy JCPenney katalógusait,
majd kidobták őket,
akkor én kihalásztam őket a kukából.
Azért tettem, mert ki akartam vágni a férfi alsóneműs oldalakat.
Nem tudtam, miért teszem, csak szükségem volt rájuk.
Jelentettek nekem valamit.
De ugyanakkor
szégyelltem is magam, mert tudtam, hogy ez rossz dolog.
És ez a szégyenérzet felülkerekedett rajtam,
és az alagsorban elégettem azokat a lapokat.
A középiskolától kezdve énekeltem a kórusban, musicalekben.
Sablonos meleg dolgokat végeztem.
Nem sportoltam.
Gyerekként szinte minden melegségre utaló jelet leadtam.
Ahogy idősebb lettem, egyre közelebb voltam a felvállalásához,
de gyorsan lemondtam az ötletről,
mert még mindig nem dolgoztam fel azt, hogy meleg vagyok.
„Nem kellene traumaként megélni a másság felfedezését.
Azért teszünk így, mert ez egy sérült társadalom.”
Sosem lehet tudni, ki a homoszexuális. Kívülről normálisnak tűnhet,
és talán túl későn jövünk rá, hogy mentálisan beteg.
Ez a betegség szemmel nem látható, mint a himlő,
de ugyanolyan veszélyes és fertőző.
Megfertőzi az elménket.
Ha egy férfi szexualitása eltűnik,
akkor vele együtt a szeretet reménye is odaveszhet.
„Az úgynevezett heterók nem biztonságosabbak nálam.
Ha szeretünk valakit,
vagy ha minket szeretnek, az óriási veszélyt jelent.
Egyben hatalmas felelősséget.”
Ezt az utat mindkét embernek meg kell tennie.
Közösen.
A coming outolásom előtt pár hónappal ismertem meg Johnt,
és annyira magabiztos volt melegként,
hogy megrémisztett. De akkor még nem coming outoltam.
Csak egy barátom barátjaként ismertem meg.
Beszélgettünk egy kicsit, és annyi volt.
Akkor még nem álltam készen felvállalni, hogy meleg vagyok.
A második találkozásunkkor elkezdtünk beszélgetni Johnnal,
aki egy ponton azt mondta: „Jim, velem sosem jönnél randizni.”
És a mai napig nem tudom, honnan vettem a bátorságot,
de azt válaszoltam:
„Honnan tudod? Sosem hívtál el.”
De nem tette meg. Ez volt a második találkozónk.
A harmadik akkor volt, amikor Cincinnatibe mentem az ünnepekre,
és John szilveszteri bulit tartott.
Átmentem John házába a partira, harmadjára is találkoztunk,
és vele maradtam.
Mindig vicceltünk azon, hogy ez nem első látásra volt szerelem,
hanem harmadik látásra.
Találkoztam Jimmel, és nagyon kedveltem őt,
de attól szerettem meg a legjobban,
hogy Johnt egész élete során mellette láttam a legboldogabbnak.
Nagyon idilli életünk volt, amikor Cincinnatiben éltünk.
Egy párként barátkoztunk emberekkel.
Eléggé unalmas.
De akkoriban Cincinnati nem volt jó hely az LMBTQ-közösség számára,
de más, furcsa közösségeknek sem.
A HOMOSZEXUALITÁS ISTENKÁROMLÁS
Az LMBTQ-jogok tekintetében
Cincinnati olyan volt a '80-as, '90-es években, akár az '50-es években.
Így volt ezzel akkoriban az USA minden nagyvárosa.
A LMBTQ-állampolgároknak azt üzenték, hogy maradjanak csendben,
bújjanak el, vagy lépjenek le.
Amerikában a legjobb hely
Amerikában a legjobb hely Cincinnati !
CINCINNATI, A KÉK VÁROS
Negyven éve azt mondom a hallgatóknak, akik polgárjogi ügyvédek akarnak lenni,
hogy ha ez a munka érdekli őket, akkor menjenek Közép-Nyugatra.
Amikor Cincinnatibe költöztünk, még tevékenykedett a Ku-Klux-Klan,
keresztet égettek a város főterén.
Cincinnatiben egy galéria igazgatója ma közszeméremsértésért állt bíróság elé.
A Mapplethorpe-kiállítás jól mutatta azt, hogy Cincinnati hogy állt ehhez akkoriban.
Ez túl sok volt a városnak.
Egy nagyon sötét időszakot éltünk.
Kezdő polgárjogi ügyvédként azt gondoltam, hogy ezzel rengeteg munkám lesz.
Alacsony jövedelmű embereket képviseltem, állami juttatások megszerzése érdekében.
Egy projektben segíteni akartam másoknak munkát szerezni.
Biztosítani akartam, hogy az amerikai álom mindenki számára elérhető legyen.
Pár év elteltével egyre több olyan emberrel találkoztam,
akiket a melegségük miatt rúgtak ki.
Egymás után dolgoztam az ügyeken, hogy valahogy sikerüljön
törvény előtti egyenlőséget szerezni nekik az akkori rendszerben.
Mindegyiket elvesztettem.
Ezért úgy döntöttünk, hogy elkezdünk kopogtatni
a városi tanács ajtaján.
Eléjük vittünk egy rakás ügyfelet,
akik elmondták, milyen, ha kirúgják őket valami miatt, amit nem irányíthatnak.
JÓVÁHAGYOTT RENDELET
És meg tudtuk győzni a tanácsot egy emberjogi rendelet elfogadásáról.
Ez hatalmas volt.
Nem rúghatnak ki valakit csak azért, mert meleg.
Nagyszerű nap volt. Meg is ünnepeltünk.
De az örömünket
elkezdte beárnyékolni
a Közösségi Értékekért Egyesület sötét felhője.
Az 1964-es polgárjogi törvény az egyéneket az alapján azonosította,
ahogy kinéztek, amit azonosítani lehetett. Nem viselkedés szerint.
És ha valaki kisebbségi státuszt követel egy bizonyos viselkedés alapján,
akkor az mit okozna? Azzal kinyitnák Pandora szelencéjét.
Az ellenünk szervezkedő erők
előterjesztették a XII. cikkely elnevezésű alaptörvény-módosítást.
A javasolt módosítás szövege a következő:
Cincinnati városa nem fogadhat el olyan rendeletet,
határozatot, szabályt, törvényt,
ami alapján a homoszexuális beállítottságú emberek hozzájárulhatnak
bármiféle, kedvezményes bánásmódhoz.
A XII. cikkelyt 64 százalékkal elfogadták,
ami hatálytalanította a Cincinnati Emberjogi Rendeletet,
és örökre megtiltotta a városnak, hogy bármilyen védelmet biztosítson
a homoszexuálisoknak, biszexuálisoknak,
vagy akár leszbikusoknak.
Hivatalosan is mi lettünk az ország legmelegellenesebb városa.
Nagyon megdöbbentő volt, hogy ezt megszavazták,
és hogy a polgártársaink úgy gondolták, hogy semmiféle védelmet nem érdemlünk.
Tüntetnek bizonyos kiváltságok és jogok megszerzéséért.
Van bennük valami abnormális, amit én betegesnek tartok.
Rengeteg düh és diszkrimináció érte az LMBTQ-közösséget.
Rosszul vagyok attól, ha valaki meleg vagy leszbikus.
Ezt mindenképp a négy fal között kellene tartaniuk.
Ebben a környezetben az LMBTQ-embereknek csendben kellett maradniuk,
és minden hűhó nélkül el kellett fogadniuk a dolgokat.
Ha valaki egy bizonyos módon nézett, vagy viselkedett, akkor az nem volt gond.
És velünk sem volt gond, mert nem kürtöltük ki a melegségünket.
Illettünk abba a képbe, amit elvártak két fiatal, fehér férfitől.
Rémisztő volt akkoriban melegnek lenni abban a városban.
Ez volt Amerikában az egyetlen város,
ahol hivatalosan is utálták a melegeket.
Hogy lehet ez legális Amerikában?
Amikor másodszor megalapítottuk a kormányunkat,
ami alatt a 14. módosításra gondolok,
akkor azt mondtuk, hogy mindenkinek jár a törvény előtti egyenlőség.
Ezért egy pert indítottunk a XII. cikkely alkotmányellenessége miatt.
ÖTÓRÁSI HÍREK
Jó estét! A meleg jogokért folytatott harc nem ért véget a választáskor.
Sok jogi szakértő szerint egy ilyesfajta törvénykezés
nem éppen alkotmányos dolog.
De volt az ügyben egy hatalmas kihívás, amiről még nem beszéltünk.
Mégpedig az, hogy 1986-ban
a Legfelsőbb Bíróság ítéletet hozott a Bowers kontra Hardwick-ügyben.
Főbíró úr, tisztelt Bíróság!
Ebben az ügyben felmerül az a kérdés,
hogy alapvető jognak minősül-e a homoszexuális szodómia gyakorlása.
Tényleg a közös megegyezésen alapuló szexuális együttlétekről vitatkozunk?
Ha mondjuk valaki azt mondaná,
hogy az, amit a társaddal csinálsz a hálószobában, az illegális,
akkor biztos vagyok benne, hogy zavarna a dolog.
Ismerős, amikor egy romantikus vígjátékban minden balul sül el?
Amikor a lány leönti kávéval a srácot,
vagy a srác szerelmet vall a lánynak, pont az esküvője előtt.
Michael Hardwick romantikus komédiája igen balul sült el,
amikor egy rendőr rajtakapta őt szerelmi légyott közben a barátjával.
És 1982-ben Georgiában
egyes magánügyekért akár 20 év börtönbüntetés is járhatott.
A vádakat ejtették Michael ellen, ám csak akkor kezdődött el a harca.
Beperelte Georgia államot, és az ügye eljutott a Legfelsőbb Bíróság elé.
Hardwick ügyvédjei szerint a 14. módosítás védi a magánélethez való jogot.
Ami mindenképp magában foglalja a hálószobát is.
Hogy jutottunk idáig? Térjünk vissza a 14. módosítás első részéhez!
Azzal érveltek, hogy egy törvény bűncselekménynek minősítette a szexet,
és megfosztotta az egyéneket a szabadságtól, törvényes eljárás nélkül.
Arról volt szó, hogy mindenkinek joga van azt szeretnie, akit csak akar.
Ez talán nincs írásba foglalva, de annyira fontos, hogy egyértelműen
az Alkotmányban a helye.
A Bíróság egy szoros ítéletben, öt-négy arányban úgy döntött,
hogy a homoszexuálisok igényét a szodómia iránt nem védi az Alkotmány.
White bíró attól tart, hogy legközelebb a hűtlenség és a vérfertőzés lesz a téma.
A Legfelsőbb Bíróság kijelentette azt, hogy a 14. módosítás alapján
ezeket a jogokat nem védi az Alkotmány.
Vietnámban meglőnek, visszajövök,
erre azt mondják, hogy az Alkotmány nem vonatkozik rám?
Hát ez…
Sokan a Plessy kontra Dredd Scott-ügyhöz hasonlították az egészet,
melynek következtében másodrendű állampolgárokká váltak.
Törvény előtti egyenlőséget akarunk, mert most nem kapjuk meg!
A Bíróság azt vallotta, hogy nem védik a melegeket,
és hogy börtönbe is kerülhetnek a meleg szexuális együttlétek miatt.
Ez volt a 20. század egyik legszégyenletesebb döntése.
Az atlantai letartóztatottak egyike Michael Hardwick volt.
A Bowers-ügy hatalmas akadályt jelentett.
Ez engedélyt adott a kormánynak a melegek diszkriminációjára.
Így akárhányszor érvelni próbáltam a melegek törvény előtti egyenlőségéért,
az arcomba dobták a Bowers-ügyet.
És ez történt a hatodik körzet fellebbviteli bíróságán is.
„Mr. Gerhardstein,
a Bowers-ügy óta minden fellebbviteli bíróság úgy döntött,
hogy a homoszexuálisoknak nem jár különleges alkotmányvédelem,
mivel elég nehéz azonosítani a homoszexuális egyéneket.
Vagy nem?
Hogyan tudnánk azonosítani őket?”
Emlékszem erre a beszédre.
És Kennedy bírónő igen elmélkedett ezen.
Mintha tudni akarta volna,
hogy kik voltak melegek.
„A homoszexuálisok nagy része eltitkolja a nemi identitását.
És mivel ránézésre nem azonosíthatók, csupán a viselkedésük alapján,
így nem képeznek különleges kategóriát.”
Az érvelés ezen részét már átéltem,
és szeretném újracsinálni az egészet.
Mert szeretnék odafordulni…
Odafordulnék a nézők felé. A tárgyalóterem tele volt.
Felállítanám a jelenlévő melegeket.
Sokan voltak a teremben.
Ezt nem gondoltam igazságosnak. Még mindig a Bowers-ügy árnyékában éltünk.
Azt hittem, hogy ha kiderül a kilétük, akkor veszélybe kerülnek.
Nem nyertünk semmiféle védelmet ezeknek az embereknek.
Amikor elveszítesz egy ilyen jelentőségű ügyet,
amikor ilyen védtelenül hagysz el egy várost,
amikor ilyen magányban hagysz embereket…
akkor nehéz nem magadra venni a dolgot.
Láthatatlanság.
A kirekesztett csoportok gyakorta érzik ezt.
Minket, fekete embereket a bőrünk tett mindig is láthatatlanná.
Olyannyira, hogy a létezésünk jelét az utcára kellett festenünk.
A fekete közösséggel ellentétben
az LMBTQ-közösség láthatatlansága abból fakad, hogy rejtőzködniük kellett.
Mert ha felvállalták a másságukat, akkor háborgatták őket.
Letartóztatás, kirúgás, családból való száműzés várt rájuk.
Rejtőzniük kellett, így a társadalom szerint nem léteznek.
Az LMBTQ-művészek alkotásait elnyomják vagy titkosítják,
a személyiségüket törlik a történelemből.
Az LMBTQ-esszéista és költő Adrienne Rich ezt írta erről:
„Ha valaki bemutatja a világot, és te nem vagy benne,
akkor lelki egyensúlyhiány lép fel.
Mintha a tükörbe néznél, és nem látnál semmit.”
El tudjátok képzelni?
Nos, az a szomorú, hogy sokaknak ez a valóság.
Csodával határos módon Cincinnati elkezdett megváltozni
a 2000-es évek elején.
Az emberek hozzáállása lassan, de biztosan javult az LMBTQ-közösség felé.
Egyre többen kezdtek fejlődést mutatni,
és Cincinnati kezdett szebb hellyé válni.
De John és én sosem voltunk aktivisták.
Nem vettünk részt kampányokban. Nem lobbiztunk senki más nevében.
Semmi ilyet nem tettünk.
Bizonyos értelemben elváltunk a valóságtól,
és nem foglalkoztunk annyit a dologgal, amennyit politikailag kellett volna.
De bizonyos értelemben úgy gondolom, hogy nyíltan meleg párként élni
igenis politikai cselekedet.
Ha magadat adod, akkor talán azt gondolják mások:
„Az LMBTQ-emberek annyira nem is különböznek tőlem.
Azt hittem, hogy ijesztőek és szörnyűek,
de nem. Ők is normális emberekként élnek. És lehet, hogy két férfiről van szó,
de az életük nem igazán különbözik az enyémtől.”
Néhányan úgy érzik, hogy az LMBTQ-mozgalom gyorsan jött.
Nagyon gyorsan.
Ezt megértem.
De ha elismerjük, ha nem, ez nem a semmiből keletkezett.
Több évtizednyi erőfeszítés van az LMBTQ-mozgalomban.
A 2000-es évek elejére Amerikában egyre több LMBTQ-karakter volt a tévében.
Meleg vagyok.
A híradásokban LMBTQ-sztorikról beszéltek.
Az emberek magánéletében
barátok és családtagok kezdtek el coming outolni.
Így ha valaki szerint ez a mozgalom túl gyorsan jött,
ne feledjük, hogy generációkon át
az LMBTQ-aktivisták küzdöttek az elismerésért.
És most élvezzük a munkájuk gyümölcsét.
HETERÓ, DE NEM SZŰK LÁTÓKÖRŰ
ESÉLYEGYENLŐSÉGI ALAPÍTVÁNY KONTRA CINCINNATI
LAWRENCE KONTRA TEXAS
Lawrence és Texas. Jó. 1986-ban volt a Bowers kontra Hardwick-ügy.
A Bíróság az államokra bízta a hasonló neműek szexelésének
esetleges büntetését.
Ugorjunk előre a Lawrence kontra Texas-ügyre.
A Lawrence-ügy két felnőttről szólt, akiket letartóztattak, és bűnnel vádoltak,
mert kettesben közösültek egymással.
És Texas állam ezt bűncselekménynek tartotta.
A Lawrence-ügyben egy állami rendelet dominált,
ami hasonló volt a Bowers-ügynél használthoz.
A Bíróság kérdése az volt:
„Ezzel megszegjük a 14. módosítás 'törvényes eljárás' rendeletét?”
2003-ban a Legfelsőbb Bíróságban négy liberális,
és öt konzervatív bíró volt.
De az egyikük, Anthony Kennedy
másképp látta a 14. módosítást, mint a konzervatív társai.
„A felperesek jogosultak a magánéletük tiszteletben tartásához.
A szabadsághoz való joguk a törvényes eljárás rendelete alapján
nyugodtan közösülhetnek a kormány beavatkozása nélkül.”
Kennedy bíró egy igen érdekes és új dolgot művelt.
Azt mondta, hogy oda kell figyelni az egyének méltóságára.
Az ítélet meghozatala során
döntsük el, hogy a felperesek felnőttekként
szabadon gyakorolhatták-e az intim életüket,
a 14. módosítás „törvényes eljárás” rendelete értelmében.
A Bíróság azt mondta, hogy nem tilthatják az emberek intim viszonyát,
csak mert ellenzik azt.
Be kell bizonyítani, hogy az valahogy árt a társadalomnak,
és nincs bizonyíték rá. A melegek úgy élnek, mint mindenki más.
A mi kötelességünk mindenki szabadságát meghatározni,
nem a saját erkölcsi szabályainkat érvényesíteni.
A Bowers-ítélet akkor sem volt helyes,
és a mai napig nem az.
Így nem maradhat irányadó példa.
A Bowers kontra Hardwick-ügyet felülbírálták, és ez így van rendjén.
Ez a ritka esetek egyike, amikor a Bíróság felülírt egy korábbi ítéletet,
és másképp döntöttek. És ekkor mondták ki először,
hogy a társad kiválasztásának joga az egyik alapvető jog,
amit a 14. módosítás törvényes eljárás záradéka véd.
BUZI BÍRÓSÁG
De a Bíróságon belül is széthúzás volt emiatt.
Scalia bíró egyet nem értését fejezte ki…
Scalia a bírói székből szólt mindenkihez, amit a bírók csak akkor csinálnak,
ha nagyon elégedetlenek az eredménnyel.
„Sok amerikai ember nem akar homoszexuális üzleti partnereket,
cserkész őrsvezetőket a gyerekeiknek, vagy albérlőket az otthonukba.
Az ilyen szemléletű emberek magukat és a családjukat védik
egy olyan életmódtól, ami szerintük erkölcstelen és pusztító.”
A Bíróságot úgy átitatta a jogi hivatás
homoszexualitás ellenzését elítélő kultúrája…
„…hogy szinte észre sem veszik, hogy ez a hozzáállás
nem nevezhető általánosnak.”
Azt mondta, hogy a bíróságot hatalmukba kerítették az elitisták,
illetve a homoszexualitást támogatók.
És hogy semmi helyük nem lenne egy kulturális háborúban.
Elmondanám, hogy semmi bajom a homoszexuálisokkal…
„…sem másokkal, akik demokratikus eszközökkel reklámozzák magukat.
A polgártársak meggyőzése egy dolog,
de befolyásolni valaki nézeteit a demokratikus többség hiányában…”
…már teljesen más.
Scalia azt vallotta a Lawrence-ügy utáni években:
„Ha nem hozhatok törvényt egy erkölcstelen viselkedés ellen,
csak azért, mert én annak tartom azt, akkor nem működhet a jogi rendszer,
mert a jognak a társadalmi moralitáson kell alapulnia.”
Nos, a Lawrence-ügy lényegében
megszüntette ezt a bizonyos társadalmi egyet nem értést.
Így amikor egyenlőnek határozták meg a meleg kapcsolatokat
az ellenkező nemű egyének kapcsolatával,
akkor felmerül a kérdés, miszerint: „Mi akadálya van, hogy összeházasodjunk?”
A meleg házasságok rövid története az Egyesült Államokban:
Két diákaktivista, Richard Baker és James Michael McConnell
házasságra jelentkeztek Minnesotában.
Elutasították a kérelmüket a hivatalban és a bíróságokon is.
De volt Coloradóban egy hivatalnok,
Clela Rorex, akinek egyedi a neve, akárcsak a helye a történelemben,
aki hihetetlen dolgot tett. Végezte a munkáját.
Clela legálisan összeesketett egy párt. Az amerikai Richard Adamst,
és a honfitársamat, az ausztrál Tony Sullivant.
Bizony!
Törvényesen házasok voltak, de Tony nem kapott zöldkártyát.
A kormány így érvelt:
„Arra a megállapításra jutottunk, hogy nem létezhet igazi házas viszony
két buzeráns között.”
Válaszul erre az elragadó levélre Tony és Richard pert indítottak,
hogy a kormány elismerje az azonos neműek házasságát. Vesztettek.
Aztán jöttek a '90-es évek.
Clinton elnök aláírta a házasság védelemről szóló törvényt,
amivel betiltotta az azonos neműek házasságát.
Végül meggondolta magát.
Igaz, csak az elnöksége után. Okos húzás.
A házasság védelméről szóló törvény Bush elnöksége alatt is életben volt,
de az államok más véleményen voltak,
ezzel harcolva a meleg házasság legalizálásáért.
Ma már minden házasság egyenlő.
A házasságvédelmi törvény ellenére massachusettsi és hawaii-i bíróságok
az azonos neműek házassága mellett álltak ki, ám volt ennek egy hátulütője.
2004-ben tizenhárom állam fogadta el az azonos neműek házasságának tilalmát,
beleértve Oregont, Michigant, Kentuckyt, Utah-t, Louisianát és Ohiót.
2011-ben már 18 éve alkottunk egy párt.
Az évfordulóinkra mindig gyűrűt adtunk egymásnak.
Mindössze hét hete voltunk együtt,
amikor Johntól kaptam egy gyémántgyűrűt. Mert tudta, hogy örökre együtt leszünk.
Azt hiszem, hogy a kapcsolatunk első két évében
már beszéltünk a házasságról.
Voltak barátaink, akik tartottak ceremóniákat,
de azok nem voltak házasságok. Mi egybe akartunk kelni.
De úgy döntöttünk, hogy nekünk igazi házasság kell.
Nem csak egy szimbolikus gesztus.
Törvényesen akartunk egybekelni.
Szerettük volna, ha egy hivatalos szerv kimondja:
„Igenis számítotok. Látunk titeket.”
De az állam azt mondta: „Sosem házasodhattok össze.
Még ha törvényesen megteszitek egy másik államban,
és hoztok róla házassági anyakönyvi kivonatot,
Ohio államnak az semmit sem fog jelenteni.”
De Johnnal azért reménykedtünk.
2011 januárjában valami fura dolgot észleltem.
John furán kezdett járni.
Mintha csoszogott volna.
Mintha az egyik lábát erősebben ütötte volna a földhöz.
Ez egy apróság, megváltozott a járásának a hangja,
de nem akart elmúlni.
Végül azt mondtam neki: „Valami nem stimmel.
Orvoshoz kéne menned.”
Mondtam Jimnek, hogy hívjon fel, ha van valami eredmény.
Azt mondta, hívni fog.
De nem hallottam felőle.
Ezért felhívtam, és Jim elkezdett sírni.
Azt mondta: „Sajnálom, hogy így kell megtudnod.
Nagyon sajnálom, de úgy néz ki, hogy ALS.”
Olyan érzés volt azt hallani,
mintha mellbe vágtak volna egy baseballütővel.
Johnnál ALS-t diagnosztizáltak. Más néven Lou Gehrig-betegséget.
Az egész a bal lábával kezdődött, majd áttért a bal kezére.
Aztán a teste jobb oldalát is megtámadta.
Ahogy John egyre betegebb lett,
Jim csak ült mellette, nézte őt és szeretgette.
Minden másodpercben vele volt.
A napjaink úgy teltek, hogy tévéztünk,
fogtuk egymás kezét.
Tudtuk, hogy meg fog halni, csak azt nem, hogy mikor.
2013. június 26-án az ebédlőasztalt terítettem meg épp,
amikor John a szobájából szólított:
„Jim, gyere be!”
Bementem a szobájába, és épp a híreket nézte.
A Legfelsőbb Bíróság az imént eltörölte a házasságvédelmi törvényt.
Uramisten!
HÁZASSÁGVÉDELMI TÖRVÉNY
A házasok más juttatásokat kapnak. Az átlagnál általában magasabbat.
És adókedvezmények is járhatnak, mint Edie Windsornak.
Nem ismerték el a házasságát,
így egy háromszázezer dolláros adószámlát kapott.
Ha elismerik a házasságát, nem kellett volna fizetnie.
Ezért pénzügyileg ez igen fontos volt neki.
Amikor meghalt a gyönyörű Theám, eluralkodott rajtam a gyász.
A gyászom közepette rájöttem,
hogy a kormány idegenekként kezelt minket.
Az ügye a Legfelső Bírósághoz jutott,
és eltörölték a házasságvédelmi törvényt.
Amikor olvastam erről, azt gondoltam, hogy ez hatalmas dolog.
Ezért adni akartam ennek a házassági témának
még egy esélyt.
John ágya mellett álltam, fogtam a kezét,
odahajoltam hozzá, megöleltem, megpusziltam,
és azt mondtam: „Házasodjunk össze!”
Csörgött a telefon. Jim volt az. Azt kérdezte: „Mit csinálsz jövő héten?”
Mire én: „Miért? Mi történt?”
Hat háztömbnyire laktunk a megyei bíróságtól.
Egy tökéletes világban elvittem volna oda Johnt,
hogy összeházasodjunk, de ez kizárt volt Ohióban.
Nem maradt más választásunk.
Béreltünk egy repülőt, orvossal a fedélzetén.
Maryland mellett döntöttünk. Csendes repülőutunk volt.
Alig beszéltünk.
Leszálltunk a reptéren, és félreálltunk a kifutópályán.
A mai egy igen fontos nap.
Nemcsak az általam valaha ismert legkülönlegesebb férfi pár életében,
hanem azokéban is, akik ismerik, szeretik és tisztelik őket.
És tágabb értelemben
azoknak az amerikai embereknek, akik régóta várják,
hogy törvény előtti egyenlőségben részesüljenek jogi és szívügyekben is.
Nagyon rövid szertartás volt,
de emlékszem, hogy az elején azt mondtam: „Megfognátok egymás kezét?”
Ekkor rájuk néztem és észrevettem, hogy el sem engedték egymás kezét.
Legyen fejjel lefelé!
Egy olyan dolgot tehettünk, amiről azt hittük, sosem valósul meg.
Kézen fogva kimondhattuk az igent.
Csodás országunk törvényeinek értelmében
házastársakká nyilvánítalak benneteket.
Ez a kötelék örökre szól.
Szeretet és jóakarat kísérjen titeket az utatokon!
Csókoljátok meg egymást!
Úgy érzem,
hogy én vagyok a világ
legszerencsésebb embere.
Nagyon boldog vagyok.
Ennyit tudok mondani.
Egy vidám pillanat volt.
Boldogság járt át mindent.
Aznap voltam a legbüszkébb arra, hogy amerikai lehetek.
- Hogy ment? - Jól. Szuper volt.
Az, hogy John bevállalta ezt az utazást,
a csúcspontja volt a kapcsolatuknak.
Ez megmutatta, mit jelentettek egymásnak.
VÉGRE HÁZASOK
Azzal, hogy ezeket az ígéreteket nyilvánosan és törvényesen megtehettük,
minden megváltozott.
A „férjem” szót Johnnal több ezerszer elmondtuk egymásnak.
„Szeretnél inni valamit, férjecském?”
„Ez nem hangos, férjecském?”
„Szeretlek, férjecském!”
SZERELEM
Egy pikniken voltam, épp a napi problémákról beszélgettünk,
többek közt a Windsor-ítéletről,
mire valaki azt mondta: „Van két jó barátom,
akik olyan izgatottak lettek tőle, hogy a Baltimore-i reptérre mentek,
és a kifutópályán összeházasodtak.
Benne lesz a vasárnapi újságban!” Ez péntek este volt.
Erre azt mondtam: „De jó! Nagyon örülök neki.
De ugye tudod, hogy ezzel gondjuk lesz?”
Öt nappal a házasságunk után Al eljött hozzánk.
Vittem magammal egy darab papírt. Egy üres halotti anyakönyvi kivonatot.
Azt mondta: „Skacok, tudom, még nem beszéltetek erről,
mert még csak most házasodtatok össze.
De tudjátok, hogy John halálakor a hivatalos adatai tévesek lesznek?
Ohio azt mondja majd, hogy hajadon, egyedülálló volt,
és Jim, nem leszel megjelölve, mint a házastársa.”
Kikeltek magukból.
Bevallom, feldühített.
Tudni akarták, hogy mit tehetnek.
Csak le kellett másolnunk azt, ami a Windsor-ügynél történt,
és úgy kellett felépítenünk az ügyet, ahogy azt ott tették.
Nem ígértem győzelmet.
Csak azt, hogy mindent megteszek, de úgy gondoltam, jó esélyünk van.
John szerint ez volt a helyes döntés.
Habár ez azt jelentette, hogy némi időt külön kellett töltenünk
tárgyalások, megbeszélések miatt. Egyértelmű volt, hogy meg kell tennünk.
Johnnal megbeszéltük a dolgot, és gyorsan belementünk.
„Számíthatsz ránk. Tegyük meg, amit lehet!”
Pár nappal később elindítottuk az ügyet. De én egy tárgyaló ügyvéd vagyok.
Problémákat oldok meg.
Az ügyfeleim gondja az volt,
hogy nem kapnak majd helyes halotti anyakönyvi kivonatot.
Csak ennyire volt szükségem. Nem nagy ügy.
Nem készültünk semmilyen cifra, szexi, fura, szokatlan dologra
a jó öreg Ohióban.
Csak a Legfelsőbb Bíróság példáját akartuk követni,
és így is történt.
Csak ennyit tettek?
Nem, de kezdetnek jó volt.
Ha az azonos neműek házassága Marylandben törvényes, akkor itt is az.
Eljöttünk a bíróságról,
és pár órával később már otthon voltam Johnnal.
Tootie néni is ott volt.
Megcsörrent a telefon, és sosem felejtem el azt,
amikor Jim letette, és azt mondta: „Győztünk!
Úgy tűnik, hogy győztünk.”
Nem semmi látni azt, amikor valaki azt ünnepli,
hogy a halotti anyakönyvi kivonatában szerepelni fog, hogy házas.
Az egy jó nap volt.
John utolsó hónapjaiban az egyik legboldogabb nap. Ebben biztos vagyok.
John napra pontosan három hónappal az ítélet után halt meg.
Egy este elkezdtem neki felolvasni az egyik kedvenc könyvéből,
a Weaverworldből.
És a következő pár órában egyre csendesebb lett,
majd elaludt.
Emlékszem az utolsó felolvasott mondatra.
„Oroszlánokkal. Oroszlánokkal jött.”
Csodás szerelmi történetük volt. Az egyszer biztos.
Fantasztikus történet volt az övék a betegség előtt,
utána pedig még fantasztikusabb lett.
John 2013. október 22-én halt meg,
és kérelmeztük a halotti anyakönyvi kivonatát.
Helyes adatokkal állították ki,
így megkaptuk azt, amit akartunk.
De Ohio állam azt mondta: „Ha fellebbezés során nyerünk,
mindent visszaváltoztatunk.
Tiszteletben tartjuk azt, amire a nép szavazott
az azonos neműek házasságának betiltásakor.
Így ennek az ügynek közel sincs vége.”
A küzdelmük csak ekkor kezdődött el.
Az Obergefell kontra Hodges-ügy a Legfelsőbb Bíróságig jutott.
Amerikai párok álltak az ügy mellé,
akik azért harcoltak, hogy az államuk elismerje a házasságukat,
vagy hogy az eltörölje az azonos neműek házasságának tiltását.
Ez hatalmas dolog volt. A 14. módosítás ezzel újra igazságot szolgáltathatott.
De a Legfelsőbb Bíróság még megtagadhatta ezt az alapvető emberi jogot.
2015 januárjában a Legfelsőbb Bíróság azt mondta, elfogadják az ügyünket,
amit Obergefell kontra Hodges-ügynek hívtak.
Szóval a kérdés az volt, hogy a 14. módosítás
megköveteli-e az államoktól az azonos nemű párok házasságának
engedélyezését.
Ott kellett lennem, hogy mindent halljak.
Reggel hétkor már ott voltunk.
Az a légkör, ami ott volt…
Voltak, akik támogatták a melegek jogait,
és voltak, akik ellenezték azokat.
Nem semmi látvány volt.
Amikor bementünk a tárgyalóterembe,
a bírói szék bal oldalára ültettek minket.
Nem sok ember mehetett be,
mert a tárgyalóterem nem túl nagy.
Kisebb volt, mint gondoltam.
Egy óriási, monumentális tárgyalótermet képzeltem el.
Aztán bejöttek a bírák.
Ma reggel a 14-556-os üggyel foglalkozunk, az Obergefell kontra Hodges-üggyel,
és az ehhez tartozó esetekkel.
Az egyik hősöm Ruth Bader Ginsburg,
aki olyan kicsi volt, hogy amikor a pódium mögött ült,
akkor csak nyaktól felfelé lehetett látni.
De amikor feltett egy kérdést,
akkor kétségkívül hatalmasnak tűnt.
Megváltoztattuk a házasságról alkotott elképzelésünket.
A házasság egy olyan kapcsolat volt, amiben egy domináns férfi
és egy alárendelt nő szerepelt.
Az állam ragaszkodik ehhez a felálláshoz?
- Nem. - A házasság régi mivoltához?
Egyáltalán nem.
A bírák folyamatosan elhallgattak.
Nem felelt a kérdésemre.
Mindkét oldal beszélt.
Ennek semmi köze a IV. cikkelyhez.
Állandó oda-vissza vita alakult ki.
A Kongresszus nem fogadhat el vallásszabadságot buzdító törvényt.
- Igaz. - Ez válaszolatlanul hagyja a kérdést?
Csodálatos volt nézni.
Én ott voltam az Obergefell-ügy nyitóbeszédénél,
és ha jól emlékszem, akkor a vezető jogi képviselő
védte az azonos neműek házasságát tiltó törvényeket.
Kennedy bíró feltett neki egy kérdést, akiről ugye mindenki tudta,
hogy nagy szava van az ügyben.
„És mi a helyzet a pár méltóságával?”
Erre a michigani államügyész-helyettes azt mondta:
„Michigan államot nem érdekli a párok méltósága.”
És az emberek, beleértve engem is a tárgyalóteremben azt mondtuk: „Mi van?”
Ezzel mindent érvet hallottunk.
Véget értek a szóbeli érvelések,
és nem lehetett tudni, mikor jelenti be a bíróság az ítéletet.
Szóval Jim két hónapon át minden döntésnapra elment.
Ha pár éve megkérdezték volna tőlem,
hogy mi az a 14. módosítás, nem tudtam volna válaszolni.
Az Alkotmányról igen keveset tudtam.
Pár módosítást fel tudtam volna sorolni.
Legalábbis azt, hogy mire valók, a számukat nem biztos.
De nem igazán ismertem az Alkotmányt.
Ebben az ítéletben mégis ez a módosítás döntött.
OBERGEFELL KONTRA HODGES-ÜGY
OBERGEFELL KONTRA HODGES-ÍTÉLET
A főbíró azt mondta, Kennedy bíró ismerteti az első döntést.
Kennedy bíró véleménye következik
a 14-556-os ügyben, más néven Obergefell kontra Hodges-ügyben.
Mocorogtam a székemben,
megfogtam a barátom kezét, és azt gondoltam: „Kezdődik!”
„Az igazságtalanság természetéből fakad, hogy nem mindig vesszük észre azt.
A generációk, akik megírták és elfogadták a Jognyilatkozatot és a 14. módosítást
nem sejthették, hogy a szabadság fogalma
milyen formákat ölthet.
Ezért a következő generációkra bíztak valamit.
Egy okiratot, ami mindenki jogát védi,
hogy élvezzük a szabadságot, miközben megtanuljunk annak jelentését.”
Mindenki tudta, milyen jelentősége van annak,
ami éppen történik.
„A házasságnál nincs mélyrehatóbb egyesülés.
Ez a legnemesebb eszméket testesíti meg.
A szeretetet, a hűséget, az odaadást, az áldozathozatalt és a családot.
Amikor két ember házasságban egyesül,
akkor sokkal többek lesznek, mint amilyenek valaha voltak.
Ezen ügyek felperesei megmutatták,
hogy a házasság olyan szeretetet testesít meg, ami a halál után is kitart.
Félreértés lenne azt mondani rájuk,
hogy nem tisztelik a házasság eszményét. Ők azt vallják,
hogy igenis tisztelik.
Olyannyira, hogy a beteljesülését saját maguknak szeretnék elérni.
A természetük azt diktálja,
hogy az azonos neműek házassága az egyetlen út az igazi elköteleződéshez.
Egyenlő méltóságot kérnek a törvény szemében.
Az Alkotmány biztosítja nekik ezt a jogot.”
Amikor oldalra néztem, láttam az emberek arcát,
és úgy sírtak, mint a gyerekek.
Folytak a könnyeik.
Egy ilyen mélyreható dolog hallatán mindenkinek megolvad a szíve.
Életem egyik legcsodásabb pillanatát láttam akkor.
Mesélni fogok róla a gyerekeimnek, az unokáimnak,
hogy ott voltam, amikor azt mondták:
„Az ajtó nyitva áll. Átsétálhatnak! Mától önök is a társadalom teljes tagjai.”
SZERELEM
Egyből arra gondoltam: „John, hiányzol! Bárcsak itt lennél!
Bárcsak tudnád, hogy nyertünk! Bárcsak átélhetted volna ezt!”
És ezt az érzést
gyorsan egy meglepő ráébredés követte.
Nyíltan meleg férfiként ekkor éreztem magam először
egyenlő jogú amerikainak.
Maradjanak! Visszakapcsolunk a Legfelsőbb Bírósághoz.
Néhány gyakornok szaladt ki az ítélettel.
Már jön a mi gyakornokunk is.
A Bíróság meghozta a döntését. Itt is van.
Ez áll benne. „A 14. módosítás
megköveteli az államoktól két azonos nemű közötti házasság elismerését,
és hogy két azonos nemű ember házasságát…
A tárgyalóteremben ültem a barátaimmal,
és tudtam, hogy a kinti tömeg megtudta a hírt.
Hogy örömünnepbe kezdtek, az emberek mulatoztak,
és csak az járt a fejemben, hogy: „Fejezzük be, ki akarok menni!”
Al és én kéz a kézben vezettük a csoportunkat,
és a tömeg szétvált előttünk.
Minden lépés után egyre jobban szétszéledtek,
az emberek sírtak, ujjongtak,
énekeltek, ünnepeltek.
Kiléptünk az épületből, tüntetők voltak mindkét oldalon,
csodás kórusok énekeltek.
Alig lehetett kivenni dolgokat, mert minden zajt egyszerre hallottunk.
A média összegyűlt Jim körül,
és úgy 25 mikrofonba kellett beszélnie.
Köszönetet mondanék a jogi csapatomnak, különösen Al Gerhardsteinnek,
aki mindvégig mellettem állt.
Aztán felhívta az elnök.
- Maga az, Jim? - Igen, elnök úr.
Csak gratulálni szeretnék.
Míg az elnökkel beszélt,
addig Biden alelnök a hangpostájára beszélt.
Nemcsak jó példát mutatott az embereknek,
de ezzel tartós változást is létrehozott az országunkban.
Igen. Köszönöm!
Ez egy olyan pillanat volt,
amit nem lehet megismételni, és persze nem is akarsz.
Csodás élmény volt végigmenni a tömegben,
és érezni a szeretetet.
A szerelem az szerelem!
A nap úgy ért véget Cincinnatiban, hogy a meleg párok összeházasodhattak,
és mindenki ünnepelni kezdett.
Az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának köszönhetően
ma a szerelmet ünnepeljük.
Csókkal pecsételjétek meg az eskütöket!
Másnap minden folytatódott a Meleg Büszkeség napjával.
Hány ügy szokott úgy véget érni,
hogy a város közepén ünnepel egy tömeg,
és szinte mindenki megőrül?
Boldog Pride-napot!
Nagyon sok fiatal gyűlt össze az utcán.
Nézték Jimet, és az orruk alatt annyit motyogtak, hogy:
„Köszönöm!”
Több száz ember mondta azt,
hogy ennek így kell lennie.
Végigvonultunk abban a városban, ami ennyire drasztikus módon
melegellenes volt.
Hirtelen egy csodás, szívet melengető hely lett belőle.
Ezt sosem fogom elfelejteni.
John ezt irtó vicces dolognak találná.
Ha azt mondtuk volna neki, hogy a betegsége
egy ilyen hatalmas változáshoz vezet az USA jogi rendszerében,
akkor nem hitte volna el.
Azt mondaná, hogy: „Várjatok csak!”
Valahogy így kezdené.
Látom, ahogy azt mondja:
„Látod, Tootie néni, az egész a szerelemről szól.
Csakis az számít.”
Így magyarázná nekem.
Szóval szerintem ezt mondaná.
Hihetetlenül büszke lenne erre,
hogy a házassága része volt ennek az egésznek.
ÜGY LEZÁRVA!
EGYENLŐ MÉLTÓSÁG A MELEG HÁZASSÁG MINDEN ÁLLAMBAN LEGÁLIS
Egy újabb leckét kaptunk pár lelkiismeretes próbálkozás után
az Alkotmány szabályainak alkalmazásában a nemzetünk életében.
Ez kivételes pillanatokat hozhat létre.
Ez a 14. módosítás lényege. Erről szólnak a polgári jogok.
Ezeket a jogokat mindenkinek biztosítani kell ahhoz,
hogy teljes mértékben jelen legyenek a társadalomban.
Az alapvető polgári jogok fogalmának felismerésével,
gondolok itt az alapvető emberi jogokra,
úgy 150 évet léptünk előre az időben,
és még mindig azon töprengünk, hogy mit jelent ez.
Szóval a 14. módosításról évekkel ezelőtt nem tudtam volna mit mondani,
de most már jól ismerem,
és megértem, hogy ez mennyire fontos eszköz ahhoz,
hogy egyenlő bánásmódban részesüljünk.
Segít eljuttatni minket a „Mi vagyunk a nép” értékei felé.
És teljesíteni az elkötelezettséget az egyik legfontosabb dolog.
Engem ez vezetett. Be kellett tartanom a Johnnak tett ígéreteimet.
Azért tettem ezt, mert szerettem őt, és…
mindig a szerelem nyer. Aznap biztosan így volt.
A SZERELEM GYŐZEDELMESKEDIK
A házassági egyenlőség megmutatja, hogy a 14. az elfogadás jele is lehet.
Híd egy olyan Amerikához, ami tiszteli az egymás iránti szeretetet.
Hála részben a 14-iknek
az LMBTQ-közösségre már nem rettegve tekintenek,
hanem emberekként kezelik őket.
Élő, hús-vér emberekként, akik egyenlő jogokat érdemelnek.
Hozzájuk hasonlóan
egy másik csoport is küzd Amerikában azért,
hogy elismerjék az emberségüket.
Ők is szeretnék, ha a 14. módosítás egy híd lenne az amerikai álomhoz,
de sajnos mindig csak egy falba ütköznek.
A feliratot fordította: Balla-Fábián Gerda