EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Når det gjelder det 14. lovtillegget i livet mitt,
er det sannsynligvis ikke noe mer sentralt øyeblikk enn saken Loving mot Virginia.
Hei, jeg heter Martha Jones, professor i historie ved Johns Hopkins Universitet.
I 1967, i 18 delstater,
ble ekteskap mellom hvite og de som ikke ble regnet som hvite ikke anerkjent.
Loving mot Virginia er øyeblikket da Høyesterett
endelig slår ned på det vi kaller anti-raseblandingslover.
Men…
foreldrene mine giftet seg i 1957, ti år tidligere.
Moren min, hvit amerikansk kvinne, faren min, en afroamerikansk mann,
de kunne ikke gifte seg i hjemstaten hans. De giftet seg i New York.
De ble hånet og latterliggjort.
Vi, barna deres, ble merket
som stakkarer og verre.
Jeg er et barn av Loving mot Virginia, som er å si…
at når jeg prøver å forstå livet mitt…
Fillern.
Dere sa at dette skulle skje.
Et øyeblikk.
ARTIKKEL XIV
LIK BESKYTTELSE
Loving skyldes det 14. lovtillegget.
Det er likestillingsklausulen som vil være redskapet
for å snakke om ulikhet for loven.
Saken gir familien min en slags…
legitimitet.
Så når jeg tenker på min egen historie,
tenker jeg på de som kjempet de utrettelige
og ofte utakknemlige kampanjene for å puste inn i Grunnloven
en slags mening som hjelper meg med å forstå livet mitt.
Det er historien min.
Vi er samlet her i dag
for å feire ekteskapet mellom det 14. lovtillegget
og ekteskapet.
Ekteskap er et symbol på kjærligheten din, forpliktelsen, og det er et juridisk bånd.
Myndighetene mener at ekteskap er så viktig for samfunnet vårt
at de gir ektepar fordeler og juridisk beskyttelse som holder familiene sammen.
Du vet det kanskje ikke, men ekteskapet og det 14. har en lang historie sammen.
Før borgerkrigen hadde ikke slaver lov til å gifte seg.
Uten den juridiske anerkjennelsen,
kunne de bli revet fra sine ektefeller og barn når som helst.
Kun etter frigjøringen og med beskyttelse i det 14.,
kunne tidligere slaver endelig lovlig gifte seg.
Så da likekjønnede ekteskap havner i retten i 2015,
handler det ikke bare om kjærlighet.
Det handler om å bli sett og akseptert av myndighetene
som fulle og likeverdige borgere.
De nåværende lovene gir valget mellom å være heterofil og lovlig,
eller homoseksuell og ulovlig.
Husker du hva du følte da du først innså at du var homofil?
Redd. Jeg ville ikke være annerledes.
Jeg ville ikke skille meg ut.
Jeg ville ha alt de andre hadde.
Verken mer eller mindre.
KJÆRLIGHET
Jeg vil si at første gang jeg visste at jeg var annerledes
nok var da jeg var åtte eller ni år gammel.
Jeg husker at etter at familien var ferdig med Sears- eller JCPenney-katalogene,
og de ble kastet ut, hentet jeg katalogene i søppelkassen.
Og jeg gjorde det for å klippe ut sidene med herreundertøy.
Jeg visste ikke hvorfor, jeg ville bare ha de sidene.
De betydde noe for meg.
Men jeg innså også at jeg følte…
en skamfølelse, som om jeg visste at det var galt å gjøre det.
Og den skamfølelsen beseiret meg til slutt,
og jeg brant bildene i en kaffeboks i kjelleren.
Fra ungdomsskolen sang jeg i koret, musikaler,
stereotype homofile ting.
Jeg drev ikke med sport.
Bare en av ungene som krysset av mange av rutene
for "han må være homofil".
Da jeg ble eldre, åpnet skapdøren seg litt,
men jeg slo den igjen,
for jeg måtte fortsatt komme overens med at jeg var homo.
FORFATTER/AKTIVIST
"Oppdagelsen av seksuell preferanse må ikke være et traume.
Det er et traume fordi det er et så traumatisert samfunn."
Man vet aldri når den homofile er rundt deg.
Han kan virke normal,
og det kan være for sent når du oppdager at han er psykisk syk.
En sykdom som ikke var synlig som kopper, men ikke mindre farlig og smittsom,
en sykdom i sinnet.
Hvis en manns seksualitet er borte,
så er hans hans håp om kjærlighet også borte.
"Den såkalte streite personen er ikke tryggere enn meg.
Å elske hvem som helst, å bli elsket av hvem som helst, er en enorm fare,
et enormt ansvar."
Det er en reise som begge må gjøre
med hverandre.
Første gang jeg traff John var et par måneder før jeg kom ut,
og han var så komfortabel som en homofil mann
at det skremte meg.
Jeg var i skapet, så det var bare et øyeblikk da du møter en venns venn.
Vi pratet litt, og det var alt.
Da var jeg ikke klar for å innrømme for andre at jeg var homo.
Andre gang John og jeg møttes, begynte vi å snakke,
og på et tidspunkt sa John: "Jim, du ville aldri gått ut med en som meg."
Og jeg vet fremdeles ikke hvor jeg hadde ånden eller motet
til å svare som jeg gjorde, men jeg sa: "Hvordan vet du det? Du har aldri spurt."
Men det gjorde han ikke, så det var møte nummer to.
Tredje gang var jeg tilbake i Cincinnati på ferie,
og John skulle ha nyttårsfest.
Så jeg dro på festen hos John, og vi møttes for tredje gang,
og jeg dro aldri.
Vi spøkte alltid om at det ikke var kjærlighet ved første blikk, men tredje.
Og jeg møtte Jim, og jeg likte Jim…
JOHNS TANTE
…men det som fikk meg til å elske ham mest,
var at i hele Johns liv hadde jeg aldri sett ham så lykkelig.
Det var bare et lykkelig liv i Cincinnati,
vi var et par og fikk venner.
Ganske kjedelig.
Men på det tidspunktet var ikke Cincinnati et bra sted å være
for LHBTQ-miljøet, for alle miljøer som var annerledes.
Når det gjelder LHBTQ-rettigheter,
er Cincinnati på 80- og 90-tallet omtrent som Cincinnati på 50-tallet,
eller enhver annen storby i USA på den tiden.
Budskapet til LHBTQ-borgerne er ti stille,
hold deg skjult eller pell deg vekk.
Amerika, du er på ditt beste!
Amerika, du er på ditt beste i Cincinnati!
Jeg har fortalt jusstudenter som vil bli borgerrettighetsadvokater i 40 år
at hvis du virkelig vil ha jobben, dra til Midtvesten.
Da vi flyttet til Cincinnati, var det fortsatt klanstevner,
de brant kors på Fountain Square.
Et kunstgalleri i Cincinnati måtte i retten i dag for uanstendighet.
Mapplethorpe-utstillingen var et eksempel på hvor Cincinnati var på den tiden.
Det var bare for mye for byen.
Vi var i en veldig mørk periode.
Og jeg følte at som blivende borgerrettighetsadvokat
hadde jeg mye arbeid å gjøre.
Jeg begynte å representere lavinntektsfolk med hensyn til offentlige ytelser.
Vi hadde et ansettelsesprosjekt for å hjelpe folk med å få jobb.
Jeg ville sørge for at den amerikanske drømmen var tilgjengelig for alle.
Etter noen år begynte jeg å møte person etter person
som fikk sparken bare fordi de var homofile.
Jeg tok den ene saken etter den andre, og prøvde å finne måter
å gi dem lik beskyttelse under eksisterende lovverk på.
Jeg tapte alle sakene.
Så vi bestemte oss for å begynne å banke på døren til Cincinnatis bystyre.
Vi tok med alle klientene,
de forklarte hvordan det føltes å få sparken for noe du ikke hadde makt over,
og vi klarte å overtale bystyret om å vedta en menneskerettighetsbestemmelse.
Dette var stort.
Du kan ikke sparke noen fordi de er homofile.
Det var en flott dag, og det var mye feiring.
Men…
akkurat da vi hadde begynt å feire
dukket den mørke skyen Citizen for Community Values opp.
Borgerrettighetsloven fra 1964 identifiserte personer basert på
noe du kunne se, identifisere, ikke oppførsel.
Og at noen skal komme og kreve minoritetsstatus basert på atferd,
tenk hva det ville gjøre. Det åpner Pandoras eske.
Kreftene som var samlet mot oss
foreslo en charterendring kalt artikkel 12.
Selve ordlyden i lovtilleggsforslaget er som følger:
Byen Cincinnati kan ikke vedta noen bestemmelse,
regulering, regel eller linje
som gjør at den homofile orienteringen gir en person grunnlag
for krav på fortrinnsbehandling.
Artikkel 12 ble vedtatt med 64 % av stemmene,
og det opphevet Cincinnati-menneskerettighetsbestemmelsen
og hindret byen i å tilby beskyttelse av noe slag
for det de kalte homoseksuelle, biseksuelle
eller lesbiske for alltid.
Vi ble offisielt den mest homouvennlige byen i landet.
Det var veldig ødeleggende å få dette vedtatt og vite at våre medborgere
mente at vi ikke fortjente noen form for beskyttelse.
De er opprørte fordi de ikke får visse privilegier og rettigheter.
Det er noe galt der, og jeg synes ikke det er normalt.
Det var bare mye sinne og diskriminering overfor LHBTQ-miljøet.
Du blir dårlig av å si ting som "han er homofil" eller "hun er lesbisk".
Den bør holdes i ditt eget hjem. Definitivt.
I dette miljøet
ble LHBTQ-folk forventet å være stille, ikke lage leven og bare passe inn.
Hvis du ser ut på en bestemt måte, oppfører deg på en bestemt måte, er du ok.
Vi var ok fordi vi ikke viftet med vårt personlige Pride-flagg.
Vi passet inn i det folk i Cincinnati forventet av to hvite, unge menn.
Det var et skremmende tidspunkt å være homofil i den byen.
Vi var den eneste byen i USA
med en formell erklæring av hat mot homofile.
Hvordan kan dette være lovlig i USA?
Da vi grunnla myndighetene våre en andre gang,
det er det det 14. lovtillegget er,
sa vi at alle har rett på lik beskyttelse under loven.
Så vi saksøkte for å utfordre konstitusjonaliteten i artikkel 12.
NYHETER
God kveld. Homorettighetskampen i Cincinnati tok ikke slutt på valgdagen.
Mange jussksperter mener at denne typen lovgivning
kanskje ikke tåler grunnlovstesten.
Men det er en stor utfordring i saken som vi ikke har snakket om ennå.
Og det er at i 1986
hadde amerikansk Høyesterett avgjort Bowers mot Hardwick.
Høyesterettsjustitiarius, med rettens tillatelse,
denne saken presenterer spørsmålet om hvorvidt
det er en grunnleggende rett å delta i homoseksuell sodomi med samtykke.
Debatterer vi virkelig seksuell aktivitet her?
Jeg sier bare at hvis noen prøvde å fortelle deg
at det du og partneren din gjør på soverommet er ulovlig,
så ville du vel følt noe rundt det.
Du vet øyeblikket i en romantisk komedie når alt går galt?
Jente søler latte over fyren,
eller en fyr bekjenner kjærligheten sin til jenta sekunder før bryllupet hennes.
For Michael Hardwick går hans romantiske komedie galt
når en politibetjent tar ham og kjæresten på fersken når de har en privat stund.
Og i 1982 i Georgia
kan noen private handlinger straffes med inntil 20 års fengsel,
men selv om anklagene ble henlagt, var kampen så vidt i gang for Michael.
Han saksøkte staten Georgia, og til slutt kom saken hans til Høyesterett.
Hardwicks advokater hevder at det 14. lovtillegget
beskytter en persons privatliv, som definitivt inkluderer en persons soverom.
Hvordan kom vi hit? Gå til det 14. lovtillegget, artikkel én.
Argumentet var at en lov som gjorde det til en forbrytelse å ha sex,
fratok individet frihet uten rettferdig rettergang.
Det handler om hvordan du har retten til å kunne velge hvem du vil elske.
Kanskje det ikke er nedskrevet, men det er så viktig at vi bare antar
at det er i Grunnloven.
AVGJØRELSE, 1986
Retten tok en fem mot fire-avgjørelse
som bestemte at homofile krav om retten til å delta i sodomi
ikke var beskyttet av Grunnloven.
Dommer White lurte på om retten ville bli bedt om å godta utroskap og incest.
Høyesterett sier at under det 14. lovtillegget
er ikke dette rettigheter som er beskyttet av Grunnloven.
Jeg ble skutt i Vietnam og kom tilbake, de sier at Grunnloven ikke tilhører meg,
jeg sier pisspreik!
Mange sammenlignet det med Plessy eller Dred Scott, en høyesterettsavgjørelse
som setter dem tilbake i et annenrangs statsborgerskap.
Lik rettferdighet under loven!
Vi får ikke like rettigheter!
Retten sa at det ikke er noen beskyttelse for homofile.
De kan settes i fengsel…
JUSSPROFESSOR
…for homoseksuelle handlinger.
Dette var en av de mest skammelige avgjørelsene på 1900-tallet.
En som ble arrestert var Michael Hardwick fra Atlanta, Georgia.
Bowers var en stor sperring for fremgang.
Det ga myndighetene våre tillatelse til å diskriminere homofile.
Så hver gang du tar opp likhet for homofile,
fikk jeg Bowers slengt i trynet.
Og har du sett, det er det som skjedde i ankedistriktsdomstolen.
"Hr. Gerhardstein, siden Bowers har hver distriktsdomstol som har tatt opp saken
bestemt at homofile ikke har rett til grunnlovsbeskyttelse som egen klasse.
for det er vanskelig å identifisere homofili i en person. Er det ikke det?
Hvordan skal vi identifisere hvem de er?"
Jeg husker den meningsutvekslingen,
og jeg husker vanskeligheten dommer Kennedy hadde med dette punktet
som om… Hun ville vite…
hvem de var.
"Mange homofile lykkes med å skjule sin legning,
og fordi homoseksuelle ikke kan identifiseres synlig
med mindre de velger å identifisere seg via oppførsel,
kan de ikke utgjøre en spesiell klasse."
Jeg har gjenopplevd denne delen av prosedyren,
og jeg vil gjøre det igjen, for jeg vil vende meg til…
Jeg vil vende meg til publikum. Rettssalen var stappfull.
Og jeg vil be alle homofile om å reise seg.
De var overalt rundt henne.
Så tenkte jeg: "Det er urettferdig."
Vi lever fortsatt under Bowers.
Kanskje bare å bli identifisert vil sette dem i fare.
Vi hadde vunnet null beskyttelse for disse menneskene.
Når du taper en sak med så store konsekvenser,
når du lar en by være så forsvarsløs,
når du lar folk være så ensomme,
er det vanskelig å ikke ta det personlig.
Usynlighet.
Marginaliserte grupper føler det for ofte.
Svartes hud har tradisjonelt gjort oss så usynlige i samfunnet
at vi bokstavelig talt har måttet male vår eksistens på gatene.
I motsetning til de svarte,
kommer LHBTQ-samfunnets usynlighet fra å bli tvunget til å gjemme seg.
De har måttet leve i skapet eller møtt forfølgelse,
blitt arrestert, sparket, utstøtt fra familien eller enda verre.
Og fordi de har måttet gjemme seg, sier samfunnet at de ikke eksisterer.
Kunst av LHBTQ-folk er undertrykket eller kodet,
deres identiteter er slettet fra historien.
Som LHBTQ-poet og -essayist Adrienne Rich sier:
"Når noen beskriver verden og du ikke er i den,
er det et øyeblikk av synsk ubalanse, som om du så i et speil uten å se noe."
Kan du forestille deg det?
Det triste er at for mange kan det.
Utrolig nok begynte Cincinnati å forandre seg tidlig på 2000-tallet.
Holdningene ble sakte, men sikkert forbedret overfor LHBTQ-samfunnet.
Jeg tror vi økte antallet folk som var progressive
og ville gjøre Cincinnati til et bedre sted.
Men John og jeg var aldri det jeg ville kalle aktivister.
Vi bidro ikke til kampanjer.
Vi drev ikke kampanje på noens vegne.
Vi gjorde ikke noe sånt.
På noen måter tror jeg vi var skilt fra virkeligheten,
for vi var ikke så politisk aktive som vi kanskje burde ha vært.
Men på noen måter tror jeg å leve åpent som et åpent homofilt par
er en politisk handling.
Bare å være deg selv, du hjelper folk å lære at
"LHBTQ-folk er ikke så annerledes fra meg.
Jeg synes de var skumle og fæle, men nei, de lever bare livene sine.
Og selv om det kanskje er to menn, er ikke livet deres så ulikt livet mitt."
Noen føler at LHBTQ-bevegelsen skjedde raskt.
Skikkelig raskt.
Jeg skjønner det.
Men enten noen amerikanere innser det eller ei,
så dukket de ikke opp fra intet. Tiår med innsats gikk inn i LHBTQ-bevegelsen.
På begynnelsen av 2000-tallet så amerikanerne flere LHBTQ-karakterer på TV.
Jeg er homofil.
Nyhetene begynte å dele LHBTQ-historier.
I folks personlige liv begynte venner og familiemedlemmer å komme ut.
Så hvis noen sier at LHBTQ-bevegelsen skjedde for raskt,
husk at LHBTQ-aktivister har kjempet for anerkjennelse i generasjoner.
Og nå nyter alle fruktene av deres arbeid.
STREIT, MEN IKKE TRANGSYNT
LIKESTILLINGSSTIFTELSEN MOT CINCINNATI, 1993-95
LAWRENCE MOT TEXAS, 2003
Lawrence mot Texas. Ok.
Så, 1986, Bowers mot Hardwick,
retten sier at hvis stater vil kriminalisere likekjønnet sex, vær så god.
Så frem til Lawrence mot Texas.
I Lawrence hadde du to voksne som ble arrestert og siktet for en forbrytelse
fordi de hadde sex privat,
og staten Texas sa at de hadde makt til å kriminalisere det.
Retten i Lawrence ser på en delstatslov
veldig lik den som var aktuell i Bowers mot Hardwick.
Og spørsmålet til domstolen nå er:
Er loven i strid med rettssikkerhets- klausulen i det 14. lovtillegget?
I 2003 har Høyesterett fire liberale dommere
og fem konservative dommere.
Men én, Anthony Kennedy,
ser 14. litt annerledes enn de andre konservative.
"Søkerne har rett til respekt for privatlivet.
Deres rett til frihet under rettssikkerhetsklausulen
gir dem rett til å drive med oppførselen uten innblanding fra myndighetene."
Kennedy, som skriver for retten, gjør noe interessant og annerledes,
og sier at vi må følge med på individets verdighet.
Vi konkluderer med at saken bør løses
ved å avgjøre om saksøkerne var frie som voksne
til å delta i denne private atferden som utøvelse av deres frihet
under rettssikkerhetsklausulen i det 14. lovtillegget.
Retten sa at du ikke kan forby folks intime liv fordi du misliker det.
Du må vise at det skader samfunnet, og det er ikke bevis for det.
Homofile lever som alle andre.
Vår plikt er å definere frihet for alle, ikke å påby vår egen moralkodeks.
Bowers var ikke riktig da det ble bestemt og heller ikke riktig nå.
Det bør ikke forbli den bindende presedensen.
Bowers mot Hardwick burde bli og er nå overstyrt.
Det er en av få ganger der domstolen
overstyrer en tidligere presedens for å gå den andre veien.
For første gang sier retten
at retten til å velge din egen partner er en av de grunnleggende rettighetene
som er beskyttet av rettssikkerhetsklausulen.
HOMSEDOMSTOL
Men det var en uenighet i retten.
Dommer Scalia har innlevert en avvikende mening…
Scalia leste fra dommersetet, noe dommerne gjør
kun når de er veldig misfornøyde med resultatene.
"Mange amerikanere vil ikke ha homofile som partnere i bedriften,
speiderledere for barna eller losjerende i hjemmet.
De ser på det som å beskytte seg selv og familien
mot en livsstil de mener er umoralsk og ødeleggende."
Så full er domstolen av advokatenes anti-anti-homoseksuelle kultur…
"…at den tilsynelatende er uvitende om at kulturens holdninger ikke er vanlige."
Han sa at retten hadde blitt overtatt av elitister,
av den homoseksuelle agendaen,
og at den ikke hadde rett til å delta i kulturkrigen.
La meg være tydelig på at jeg ikke har noe imot homofile…
"…eller andre grupper som promoterer sin agenda via demokratiske midler,
men å overtale sine medborgere er én ting,
og å pålegge sine synspunkter i mangel på demokratisk majoritetsvilje…"
…noe annet.
Scalia sa i årene etter Lawrence
at hvis jeg ikke kan lage lover mot atferd jeg anser som umoralsk
fordi jeg anser den som umoralsk, kan jeg ikke styre et rettssystem som gir mening,
for loven må være basert på sosial moral.
Lawrence, som det ble skrevet,
fjernet den bestemte sosiale uviljen.
Så når det er etablert at de forholdene er likeverdige i respektabilitet
til de med partnere av motsatt kjønn,
da blir neste spørsmål: Hvorfor sier du at vi ikke kan gifte oss?
En kort historie om ekteskap mellom homofile i USA:
To studentaktivister, Richard Baker og James Michael McConnell,
søkte om ekteskapslisens i Minnesota.
De ble nektet av sekretæren og av domstolene,
men i Colorado gjorde en annen sekretær, Clela Rorex,
hvis navn er like unikt som hennes plass i historien, det utenkelige,
jobben sin.
Et av parene Clela giftet lovlig
var Richard Adams, en amerikaner, og Tony Sullivan, en australier som meg.
G'day.
Men selv nå når han er gift, ble Tony nektet oppholdstillatelse.
De føderale myndighetene hevdet at de
"ikke klarte å fastslå at det kunne eksistere et virkelig ekteskap
mellom to homser".
Og som svar på det fine brevet, innga Tony og Richard det første søksmålet
for å søke føderal anerkjennelse for likekjønnet ekteskap.
De tapte.
Så kom 90-tallet. President Clinton signerer loven til forsvar for ekteskap,
som forbyr anerkjennelse av likekjønnede ekteskap.
Han ombestemte seg, men etter presidentperioden, så det var trygt.
Loven levde videre føderalt under president Bush,
men statene hadde en annen mening,
noe som ledet mot legalisering av likekjønnede ekteskap.
Alle ekteskap er nå like.
Trass i loven til forsvar for ekteskap,
stemmer domstoler i Massachusetts og Hawaii
i favør av likekjønnede ekteskap, men det kommer et tilbakeslag.
I 2004 vedtok 13 stater over hele landet forbud mot likekjønnet ekteskap,
inkludert Oregon, Michigan, Kentucky, Utah, Louisiana og Ohio.
Så i 2011 var det vårt 18. år sammen som et par.
Vi hadde tradisjon for å kjøpe ringer til merkedager,
og det begynte da vi var sammen i bare syv uker.
John ga meg en diamantring,
for han visste at vi var sammen for godt.
Innen de to første årene av forholdet snakket vi om ekteskap.
Vi hadde venner som hadde forpliktelsesseremonier,
men de var ikke ekteskap. Vi ville gifte oss.
Men vi bestemte at for oss må ekteskap være ekteskap,
det kan ikke bare være en symbolsk gest.
Vi vil at det skal bety noe juridisk.
Vi ville at et nivå av myndighetene skulle si:
"Dere betyr noe. Dere eksisterer. Vi ser dere."
Men fra statlig nivå hørte vi: "Dere kan aldri gifte dere,
og selv om dere gifter dere i en annen stat
og kan vise en ekteskapslisens,
så kan Ohio si: 'Det betyr ikke noe for oss.'"
Men John og jeg hadde fortsatt håp.
I januar 2011 begynte jeg å legge merke til noe annerledes…
i måten John gikk på.
Det hørtes annerledes ut.
Som om den ene foten traff gulvet hardere enn de andre.
Det er en liten ting, bare denne endringen i lyden av hvordan noen går,
og den forsvant ikke.
Og jeg overtalte ham til slutt. "Noe skjer her. Du bør gå til legen."
"Jim", sa jeg. "Ring meg når du får testresultatene."
Og han sa at han ville det.
Og jeg hørte ikke fra ham.
Så jeg ringte ham, og Jim begynte å gråte.
Han sa: "Jeg beklager å måtte si dette på telefonen.
Beklager, men det er ALS."
Og jeg følte at noen slo meg i brystet med et balltre.
Han fikk diagnosen ALS, eller Lou Gehrigs sykdom.
Det var starten.
Venstre fot, beveget seg til venstre hånd, så begynte det på høyre side også.
Idet John ble sykere og sykere, satt Jim der og så på ham og elsket ham.
Han var med ham hvert sekund.
Så våre dager var fylt med å se på TV,
holde hender,
vite at slutten var på vei, men ikke vite når.
26. juni 2013 jobbet jeg ved spisebordet,
og John tilkalte meg fra rommet sitt og sa:
"Jim, kom inn."
Så jeg gikk inn på rommet hans, og han så på nyhetene.
Høyesterett har nettopp avvist den føderale ekteskapsloven.
Herregud.
LOVEN TIL FORSVAR FOR EKTESKAP USA MOT WINDSOR
Hvis du er gift, får du andre fordeler, vanligvis større,
og du kan få skattelettelser, som Edie Windsor.
Uten anerkjennelse for ekteskapet sitt, endte hun med $ 300 000 i skatt.
Med et anerkjent ekteskap hadde det ikke vært skatt,
så hun hadde mye på spill økonomisk.
Da min vakre Thea døde, ble jeg overveldet av sorg.
Midt i sorgen
innså jeg at de føderale myndighetene behandlet oss som fremmede.
Dette når Høyesterett, og loven til forsvar for ekteskap blir avvist.
Så jeg leste dette og tenkte: "Dette er stort,
og jeg vil gi dette ekteskapsargumentet et skikkelig forsøk."
Jeg står ved senga til John og holder hånden hans.
Jeg lente meg, klemte og kysset John, og sa "La oss gifte oss."
Telefonen ringte, og det var Jim, og han sa: "Hva gjør du neste uke?"
Jeg sa: "Hva har skjedd?"
Her bor vi seks kvartaler fra tinghuset vårt.
I en perfekt verden kunne jeg ha tatt John i rullestolen
for å få ekteskapslisens, men ikke i Ohio.
Det ga oss én mulighet, og det var et medisinsk charterfly.
Vi har bestemt oss for Maryland.
Det var en rolig flygning…
få ord.
Vi landet på BWI og parkerte på rullebanen.
I dag er en viktig dag,
ikke bare i livet til to av de mest kjærlige, spesielle mennene jeg har kjent,
men også i livene til alle som kjenner, elsker og respekterer dem,
og i større betydning
for de amerikanerne som har ventet på å bli anerkjent som likeverdige for loven
og i hjertets anliggender.
Det var en kort tjeneste, men…
jeg husker på begynnelsen at jeg sa: "Vil dere ta hverandres hender?"
Og jeg så og skjønte at de aldri ikke hadde holdt hverandres hender.
Ta den opp ned.
Vi fikk gjøre noe vi aldri trodde vi kunne gjøre,
ta hverandre i hendene og si: "Jeg gifter meg med deg."
Med respekt for loven i vårt store land
erklærer jeg dere nå som ektemann og ektemann,
for evig sammenflettede partnere.
Måtte kjærligheten og godviljen være med dere for alltid.
La oss alle glede oss.
Jeg føler meg som
den heldigste fyren
i verden.
Bare lykkelig.
Det er alt jeg kan si.
Det var en lykkelig anledning.
Det var virkelig en lykkelig anledning.
Jeg har aldri vært stoltere av å være amerikaner enn den dagen.
-Hvordan gikk det, pastor? -Bra!
At John tok den turen
var bare kulminasjonen av hvem de var som par og hva de betydde for hverandre.
JOHNS BROR
ENDELIG EKTEMENN
Ved å kunne gjøre løftene og forpliktelsene offentlige og lovfestede,
forandret alt seg.
Jeg tror John og jeg brukte ordet "ektemann" et par tusen ganger hver dag.
"Vil du ha noe å drikke, ektemann?"
"Er volumet greit, ektemann?"
"Jeg elsker deg, ektemann."
Jeg var på piknik, og vi snakker om dagens problemer,
inkludert Windsor-avgjørelsen, og noen sier: "Jeg har noen gode venner,
de var så glade for Windsor-avgjørelsen
at de fløy til flyplassen i Baltimore
og giftet seg på rullebanen."
Hun sa: "Det kommer i avisen på søndag." Dette er fredag.
Jeg sa: "Det er spennende. Jeg er glad på deres vegne.
Men du vet at de har et problem?"
Fem dager etter at vi giftet oss, kom Al hjem til oss.
Jeg tok med ett papir.
Jeg tok med en tom dødsattest.
Og han sa: "Dere har neppe pratet om dette,
for hvorfor tenke på en dødsattest når dere nettopp ble gift?
Men forstår du at når John dør, vil hans siste dokument som person bli feil?
Ohio vil si at han var ugift, singel,
og Jim, ditt navn vil ikke være der som gjenlevende ektefelle."
Og de var rasende.
Jeg innrømmer at jeg ble forbanna.
De ville vite mer. Hva måtte til?
Vi kan lage en hermesak.
Vi kan gå i skoene til Windsor
og vinkle det på samme måte som de gjorde i den saken.
Jeg kan ikke garantere seier, kun min beste innsats,
men jeg liker sjansene.
John syntes det var det rette å gjøre,
selv om begge forsto at jeg måtte være borte fra John
for å være i rettssaler, møter. Det var tydelig for oss at vi måtte gjøre det.
John og jeg snakket, og vi sa raskt: "Ja, vi er med. La oss gjøre det vi kan."
Så vi gikk til sak tre dager senere.
Dere må skjønne at jeg er rettsadvokat.
Jeg løser problemer.
Mine klienters problem var at de ikke skulle få en riktig dødsattest.
Det er alt jeg trenger. Bør være greit.
Vi prøver ikke å gjøre noe prangende, sexy, rart, uvanlig
her i lille, gamle Ohio.
Vi prøver bare å bruke Høyesteretts presedens,
og det var det vi gjorde.
Er det alt dere gjorde?
Nei, men det var første steg.
Likekjønnet ekteskap er lovlig i Maryland.
Det er lovlig her.
Så etter at vi forlot retten,
noen timer senere var jeg hjemme med John, og tante Tootie var der.
Og telefonen ringte, og Jim la på og…
Jeg glemmer aldri at han sa: "Vi vant!"
"Det ser ut som at vi vant."
Det er spesielt å se noen feire det faktum
at dødsattesten hans kan vise at han er gift.
Det var en god dag.
Et av de lykkeligste øyeblikkene mot slutten av Johns liv. Helt sikkert.
John fikk leve i tre måneder til på dagen etter den avgjørelsen.
En kveld begynte jeg å lese en av favorittbøkene hans for ham,
Weaveworld av Clive Barker,
og de neste par timene ble han bare roligere og roligere,
og han sovnet.
Jeg husker den siste setningen jeg leste,
"løver, han hadde kommet med løver".
Det var en vakker kjærlighetshistorie. Intet annet.
En vakker kjærlighetshistorie før sykdommen,
og en fantastisk kjærlighetshistorie etterpå.
John døde 22. oktober 2013,
og vi søkte om dødsattesten.
Den kom tilbake med riktig ordlyd, og vi fikk det vi søkte.
Men Ohio fortsatte å si: "Når vi vinner denne saken på anke,
skal vi endre alt dette.
Vi skal hedre det folket stemte på da de forbød ekteskap av samme kjønn,
så denne saken er ikke over."
Kampen deres har nettopp begynt.
Saken Obergefell mot Hodges går helt til Høyesterett.
De får selskap av par fra hele USA
som kjemper for at ekteskapene deres skal anerkjennes av staten,
eller at statens forbud mot likekjønnede ekteskap blir overstyrt.
Dette er stort.
Dette kan være det 14. lovtillegget som gjør det det gjør best.
Eller vil Høyesterett nekte denne grunnleggende menneskerettigheten?
I januar 2015 hørte vi at Høyesterett sa:
"Ja, vi godtar denne saken,
den vil nå bli kjent som Obergefell mot Hodges."
Så spørsmålet var om det 14. lovtillegget
krever at delstater må tillate likekjønnede ekteskap?
Jeg måtte være i rettssalen for å høre alt som ble sagt.
Vi kom dit klokka syv på morgenen.
Hele atmosfæren, det var folk som var der for å støtte homofiles rettigheter,
så var det de som var mot dem.
Det var litt av et syn.
Da vi kom inn i rettssalen, ble vi plassert til venstre for dommersetet.
De tillater et visst antall mennesker der, for det er ikke et så stort sted.
Rettssalen var mindre enn forventet.
Jeg hadde et bilde av en enorm rettssal.
Så kommer dommerne inn.
Vi hører innlegg denne morgenen i sak 14-556, Obergefell mot Hodges
og de forente sakene.
En av heltene mine er Ruth Bader Ginsburg,
og hun er så liten at når hun sitter bak podiet
ser man henne bare fra halsen og opp, men når hun stiller et spørsmål
er det ingen tvil om at hun har et stort nærvær.
Vi har endret ideen om ekteskap.
Ekteskap var et forhold mellom en dominerende mann
og en underordnet kvinne. Er det et valg en delstat skal få ha?
-Nei. -Klamre seg til ekteskapet slik det var?
Absolutt ikke.
Dommerne stopper hele tiden.
Jeg synes ikke du svarte på spørsmålet.
Begge sider.
Dette har ikke noe med artikkel IV å gjøre.
Det er konstant gi og ta, spørsmål og svar.
Kongressen skal ikke lage en lov som respekterer religionsfrihet.
-Ja. -Det holder spørsmålet åpent?
Det er utrolig å se på.
Jeg var der for Obergefell-innlegget,
og jeg husker hovedadvokaten som forsvarte lovene mot ekteskap av samme kjønn.
Han blir spurt av dommer Kennedy, som alle vet
har den viktige stemmen i saken: "Hva med respekt for parets verdighet?"
Og statsadvokaten i Michigan sier: "Staten Michigan
har ingen interesse i pars verdighet."
Og folk, inkludert meg må jeg si, sa: "Hva?"
Saken er lagt frem.
Så de muntlige innleggene tar slutt,
og du vet ikke når retten vil kunngjøre sin beslutning.
Så Jim skulle til hver beslutningsdag i to måneder.
For noen år siden, om noen hadde spurt meg
"Jim, hva er det 14. lovtillegget", da hadde jeg ikke visst det.
Min kunnskap om Grunnloven var ganske vanlig.
Jeg kunne ramse opp noen av lovtilleggene.
I det minste det de sto for, ikke tallene nødvendigvis.
Men jeg kjente ikke Grunnloven.
Og likevel støtter det lovtillegget denne avgjørelsen.
AVGJØRELSE, OBERGEFELL MOT HODGES, 2015
Overdommeren sier at Kennedy vil lese første beslutning.
Dommer Kennedy har vurderingen vår i sak 14-556, Obergefell mot Hodges.
Jeg satt skremt i stolen og…
tok min venns hender, og tenkte: "Ok, her kommer det."
"Urettferdighetens natur er at vi ikke alltid ser den i vår egen tid.
Generasjonene som skrev og vedtok Bill of Rights og det 14. lovtillegget
antok ikke at de visste omfanget av friheter i alle sine dimensjoner,
så de overlot til fremtidige generasjoner
et dokument som beskytter alles rettighet
til å nyte friheten idet vi lærer dens betydning. "
Alle visste betydningen…
av det som skjedde.
"Ingen forening er dypere enn ekteskap, for den legemliggjør de høyeste idealene
om kjærlighet, troskap, hengivenhet, offer og familie.
Når en ekteskapelig forening dannes, blir to mennesker en del av noe større.
Som noen av saksøkerne i disse sakene viser,
legemliggjør ekteskap en kjærlighet som kan leve etter døden til og med.
Det ville vært å misforstå disse mennene og kvinnene
å si at de ikke respekterer ideen om ekteskap.
Deres påstand…
er at de respekterer den,
så dypt at de søker oppfyllelsen av den for seg selv.
Deres uforanderlige natur dikterer…
at likekjønnet ekteskap er deres eneste vei
til denne dype forpliktelsen.
De ber om likeverd i lovens øyne.
Grunnloven gir dem den rettigheten."
Jeg husker at jeg så ut på ansiktene til disse menneskene,
noen av dem gråt åpenlyst som barn, tårer renner nedover kinnene deres.
Ingen blir uberørt av noe så dypt.
Det er noe av det mest utrolige jeg har sett.
Jeg skal fortelle om det til barna mine, barnebarna mine,
at jeg var der da retten sa:
"Døren er åpen, dere kan gå gjennom den, dere er fullverdige samfunnsmedlemmer."
Min første tanke var: "John, jeg savner deg.
Du skulle vært her.
Jeg kunne ønske at du kunne vite at vi vant, oppleve dette.
Og den…
følelsen ble raskt etterfulgt av en overraskende innsikt.
Det var første gang i mitt liv som en åpent homofil mann
at jeg følte meg som en likeverdig amerikaner.
Vi skal tilbake til Høyesterett.
Du ser noen praktikanter løpe ut med avgjørelsen.
Her kommer praktikantene med avgjørelsen.
Retten har levert kjennelsen. Her er den.
Dette står det. Det 14. lovtillegget
krever at en delstat skal tillate ekteskap mellom to av samme kjønn,
og anerkjenne ekteskap mellom to personer av samme kjønn…
Så jeg satt i rettssalen mellom vennene mine,
og visste at beskjeden hadde nådd folkemassen utenfor
og at det er en fest, folk feirer,
og alt jeg kan tenke er: "Bli ferdig, jeg vil være med."
Al og jeg er arm i arm, og vi leder gruppen vår,
og folkemassen skiller seg foran oss.
Vi tok et skritt, og den delte seg videre, og folk gråt og heiet,
sang, feiret.
Du kommer ut på trappen og har alle demonstrantene på begge sider,
du har disse utrolige korene som synger, og det er helt uharmonisk,
for all lyden kommer samtidig, og media stimler sammen foran ham,
og Jim snakker til 25 mikrofoner.
Jeg vil takke advokatteamet.
Spesielt Al Gerhardstein, som sto ved min side hele tiden.
Så ringer presidenten ham.
-Hei. Er det Jim? -Ja, hr. president.
Jeg ville bare si gratulerer.
Mens han snakker med presidenten, går visepresident Biden til telefonsvareren.
Ikke bare har du vært et godt eksempel for folk,
men du vil også skape en varig endring i dette landet.
Ja. Takk.
Det er bare et av de øyeblikkene du ikke kan gjenta, og du vil ikke det.
Det var en utrolig opplevelse å gå til den folkemassen og føle kjærligheten.
Kjærlighet er kjærlighet!
Dagen ender i Cincinnati med homofile par som gifter seg,
og feiringen starter.
Og så, av makten fra Høyesterett i USA,
gleder vi oss i dag over kjærlighetens kraft.
Dere kan forsegle løftene deres med et kyss.
Og det fortsatte dagen etter med Gay Pride-dagen.
Hvor mange saker ender med en parade gjennom sentrum av byen
og at alle tar helt av?
God Pride!
Det var så mange unge folk langs gatene,
og de så på Jim og beveget leppene sine stille,
"takk".
Jeg snakker om hundrevis av ansikter som sier: "Sånn burde det være."
Å gå gjennom denne byen som hadde forandret seg så drastisk,
den mest homouvennlige byen i landet, til dette fantastiske, innbydende stedet,
det glemmer jeg aldri.
John ville ha syntes at dette var morsomt.
Om du hadde fortalt ham at hans medisinske tilstand hadde ført til en stor endring
i det amerikanske rettssystemet, ville han antakelig gitt deg det blikket.
"La meg fortelle deg."
Det uttrykket.
Men jeg kan se ham si:
"Se, tante Tootie, det handler virkelig om kjærlighet.
Det er det det handler om." Han forklarer det til meg.
Så jeg tror det er det han ville ha sagt.
Og jeg tror han ville vært utrolig stolt
over at ekteskapet hans var en del av det.
SAKEN ER AVSLUTTET!
"LIK VERDIGHET" HOMOEKTESKAP NÅ LOVLIG I ALLE STATER
Det var nok en leksjon om at grundige forsøk
på å bruke Grunnlovens regler i vårt nasjonale liv
kan skape ekstraordinære øyeblikk.
Det er hjertet i lovtillegget, meningen med borgerrettigheter,
rettighetene du må ha som person
for å være fullstendig til stede i samfunnet.
Ved å anerkjenne konseptet om menneskets grunnleggende rettigheter,
vi beveger oss fremover over 150 år
og finner fortsatt ut hva det betyr.
Så mens jeg for mange år siden ikke kunne ha sagt noe om det 14. lovtillegget,
så kjenner jeg til det nå, og jeg forstår at det er et viktig verktøy
for å sikre at vi blir behandlet likt.
Det hjelper oss mot vår amerikanske verdi "vi, folket",
og å leve opp til de forpliktelsene er noe av det mest meningsfulle.
Det drev med, jeg måtte leve opp til løftene mine til John.
Jeg gjorde det fordi jeg elsket ham, og…
kjærligheten vinner. Det gjorde den den dagen.
KJÆRLIGHETEN VINNER
Ekteskapslikestilling viser at det 14. kan være en ledestjerne av inkludering,
en bro til et Amerika som hedrer kjærligheten vi har til hverandre.
Delvis takket være 14.,
har LHBTQ-samfunnet gått fra å bli sett på som en fryktet annen
til å bli behandlet som mennesker, som levende, pustende mennesker
som fortjener like rettigheter.
Og på samme måte har en annen gruppe kjempet for at USA
skal anerkjenne deres delte menneskelighet.
De vil også at 14. skal være en bro til den amerikanske drømmen,
men i stedet har de truffet en vegg.
Tekst: Knut Normann