PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Pokud jde o roli 14. dodatku v mém životě,
nejzásadnější moment je asi případ Lovingovi versus Virginie.
Ahoj, jsem Martha Jonesová, profesorka historie na Univerzitě Johnse Hopkinse.
MILDRED A RICHARD LOVINGOVI
V roce 1967
v USA neuznávalo manželství mezi bělochy a „nebělochy“ 18 států.
Rozhodnutím případu Lovingových
Nejvyšší soud USA konečně zneplatnil zákony proti tzv. mísení ras.
Ale…
naši se vzali roku 1957, o deset let dříve.
Matka byla bílá Američanka
a otec Afroameričan.
V jeho domovském státě se vzít nemohli.
Vzali se v New Yorku.
Lidé je uráželi a zesměšňovali.
Nás, jejich děti,
označovali za chudáky nebo hůř.
Jsem dítě Lovingových versus Virginie.
To znamená,
že když se snažím porozumět
svému vlastnímu životu…
Sakra.
Říkali jste, že to přijde.
Vteřinku.
ČLÁNEK XIV.
STEJNÁ OCHRANA
Za ten rozsudek vděčíme 14. dodatku.
„WARRENŮV SOUD“ ZPŘESNIL VÝKLAD 14. DODATKU
Jeho klauzule o stejné ochraně
se stala prostředkem k řešení nerovnosti před zákonem.
Ten případ vlastně dává mé rodině
legitimitu.
Takže když přemýšlím o vlastním životě,
myslím na lidi, kteří neúnavně vedli často nevděčné kampaně,
aby ústavě vdechli nějaký smysl,
díky kterému dává i můj život smysl.
To je můj příběh.
Sešli jsme se tu dnes,
abychom oslavili sňatek 14. dodatku
a manželství.
Manželství je symbol lásky, věrnosti
a je to právní svazek.
Vláda věří, že manželství je pro naši společnost tak důležité,
že sezdaným párům dává výhody a právní ochrany
udržující rodiny pohromadě.
Možná to nevíte, ale manželství a 14. dodatek pojí dlouhá historie.
Před občanskou válkou neměli zotročení lidé právo uzavírat sňatek.
Bez tohoto právního uznání
mohli je a jejich protějšky i děti kdykoli rozdělit.
Teprve se zrušením otroctví a s ochranami 14. dodatku
mohli bývalí otroci konečně uzavírat legální manželství.
Když se tedy roku 2015 před soud dostává stejnopohlavní manželství,
nejde jen o lásku.
Ale i o to, zda vás vláda vidí a přijímá
jako plnohodnotné a rovnocenné občany.
Stávající zákony dávají možnost být legálně heterosexuál,
nebo nelegálně homosexuál.
Jak vám bylo, když jste si uvědomil, že jste homosexuál?
Vyděsilo mě to.
Nechtěl jsem být jiný.
Nechtěl jsem vyčnívat.
Chtěl jsem mít to co všichni ostatní.
Nic víc, nic míň.
LÁSKA
Poprvé jsem začal vnímat, že jsem jiný,
asi v osmi devíti letech.
Pamatuju si, že když si naši prohlídli katalogy s módou
a vyhodili je,
já je pak lovil v popelnici.
Chtěl jsem si vystřihnout stránky s pánským spodním prádlem.
Nevěděl jsem proč, věděl jsem jen, že ty stránky chci.
Něco pro mě znamenaly.
Ale taky jsem si uvědomoval,
že se stydím, jako bych věděl, že to není v pořádku.
Ten pocit hanby mě nakonec přemohl
a ty fotky jsem ve sklepě spálil v plechovce od kávy.
Na druhém stupni jsem zpíval ve sboru, hrál v muzikálech,
aktivity spojované s gayi.
Nesportoval jsem.
Prostě jsem splňoval řadu podmínek pro to, aby si lidé řekli: „Ten je určitě gay.“
Postupem let se dveře mé orientace trochu pootevřely.
Ale hned jsem je zase zabouchl,
protože jsem se s tím stále ještě nesmířil.
„Zjištění sexuální preference nemusí být trauma.
SPISOVATEL/AKTIVISTA
Je to trauma, protože je traumatizovaná společnost.“
Jeden nikdy neví, kdy narazí na homosexuála.
Může vypadat normálně
a zjistit, že je duševně nemocný, můžete pozdě.
Nemoc na rozdíl od neštovic neviditelná,
ale stejně nebezpečná a nakažlivá,
nemoc mysli.
Pokud zmizí mužova sexualita,
zmizí i jeho možnost milovat a naděje na lásku.
„Tzv. normální člověk není o nic bezpečnější než já.
Milovat někoho
a být milován znamená obrovské nebezpečí,
obrovskou zodpovědnost.“
Je to cesta, kterou se musí oba vydat.
Spolu.
Johna jsem poznal pár měsíců předtím, než jsem se vyoutoval.
Se svou orientací se netajil a byl tak vyrovnaný,
že mě to děsilo.
Já ji pořád tajil, takže jsme se seznámili jen jako kamarádi známého.
Chvíli jsme si povídali a šmytec.
Nebyl jsem tehdy připravený přiznat někomu jinému, že jsem gay.
Při druhém setkání jsme se bavili
a John v jednu chvíli řekl: „S někým jako já bys nechodil, Jime.“
A já dodnes nevím, kde se ve mně vzala ta odvaha,
ale odpověděl jsem:
„Jak to víš? Vždyť ses mě nikdy nezeptal.“
Ale neudělal to. Tak skončila schůzka číslo dvě.
Napotřetí jsem byl přes svátky v Cincinnati
a John doma pořádal silvestrovskou párty.
Šel jsem tam a viděli jsme se potřetí.
A už jsem zůstal.
Vždycky jsme žertovali, že u nás to nebyla láska na první pohled,
ale na třetí pohled.
Jima jsem si oblíbila, hned jak jsem ho poznala.
TETA JOHNA ARTHURA
Ale nejvíc si mě získal tím,
že jsem Johna v životě neviděla tak šťastného.
Prostě jsme si spokojeně žili v Cincinnati,
jako pár mezi přáteli.
Děsná nuda.
Ale Cincinnati tehdy nebylo pro komunitu LGBTQ nejlepší místo.
Ani pro jiné odlišné komunity.
HOMOSEXUALITA JE PROTI BOHU
Pokud jde o práva LGBTQ,
Cincinnati 80. a 90. let v mnohém připomíná Cincinnati 50. let.
Či jakékoli jiné velké město USA té doby.
Vzkaz LGBTQ občanům zní:
„Buďte zticha, zůstaňte skrytí, nebo zmizte.“
To nejlepší z Ameriky
najdete v Cincinnati!
SPOLEHLIVÉ MĚSTO
Studentům, kteří se chtějí věnovat občanským právům, už 40 let říkám:
„Pokud to vážně chcete dělat, jeďte na Středozápad.“
Když jsme se přestěhovali do Cincinnati, pořád se tam scházel Klan
a pálil na náměstí kříže.
Cincinnatská galerie a její ředitel dnes stanuli před soudem za obscénnost.
Mapplethorpova výstava je příkladem toho,
jak tehdy Cincinnati smýšlelo.
Pro město to bylo zkrátka moc.
Bylo to velmi temné období.
Jako začínající advokát v oblasti lidských práv jsem měl pocit,
že mě čeká spousta práce.
Začal jsem zastupovat nízkopříjmové občany v otázkách státní podpory.
Vytvořili jsme projekt zaměstnanosti, aby lidé snáz získali práci.
Chtěl jsem zajistit, že amerického snu bude moct dosáhnout každý.
Po pár letech jsem začal potkávat víc a víc lidí,
které vyhodili z práce jen kvůli jiné orientaci.
Vedl jsem spor za sporem a snažil se vymyslet,
jak lidem zajistit stejnou ochranu dle existujícího zákona.
A pokaždé jsem prohrál.
Tak jsme se rozhodli začít klepat u dveří cincinnatské městské rady.
Přivedli jsme řadu klientů
a oni vysvětlili, jaké to je dostat padáka kvůli něčemu, co neovlivníte.
RADA PŘIJALA VYHLÁŠKU O PRÁVECH GAYŮ
Dokázali jsme je přesvědčit, aby přijali vyhlášku o lidských právech.
Velký úspěch.
Nemůžete někoho vyhodit jen proto, že je gay.
Byl to úžasný den a hodně se slavilo.
Ale přímo nad naší oslavou
visel temný mrak organizace Občané za komunitní hodnoty.
Zákon o občanských právech z roku 1964 definuje osoby na základě něčeho,
co je vidět, co lze rozeznat,
ne chování.
A teď někdo přijde a nárokuje si status menšiny na základě chování.
Pomyslete na následky. Otevře to Pandořinu skříňku.
Síly stojící proti nám
navrhly dodatek k městské chartě zvaný 12. článek.
Navrhovaný dodatek zní následovně.
Město Cincinnati nesmí přijmout žádnou vyhlášku,
nařízení, předpis či politiku stanovující,
že homosexuální orientace dává člověku jakýkoli nárok na zvýhodnění.
VOLIČI ODMÍTLI PRÁVA GAYŮ
Článek byl přijat 64 % hlasů.
Vyhláška o lidských právech se tím rušila.
Město navíc nesmělo poskytovat žádnou ochranu lidem…
PRÁVA GAYŮ „SMETENA“
…které nazývali homosexuály, bisexuály
a lesbami. Už nikdy.
Stali jsme se oficiálně nejnetolerantnějším městem v zemi.
Bylo vážně zdrcující vidět, že to prošlo.
Vědět, že si podle našich spoluobčanů nezasloužíme žádnou ochranu.
Bouří se, protože nedostávají určité výsady a práva.
Něco je na tom opravdu špatně.
Nepřijde mi to normální.
Komunita LGBTQ byla zkrátka terčem
velkého hněvu a diskriminace.
Člověku se z toho dělá šoufl, když někdo řekne, že je gay nebo lesba.
Lidi by si to rozhodně měli nechat na doma.
LGBTQ lidé měli být zticha,
nedělat kravál a zkrátka se přizpůsobit.
Pokud jste nějak vypadali a nějak se chovali, bylo to v pořádku.
My byli, protože jsme se se svou orientací nijak neoháněli.
Zapadali jsme do toho,
co lidé v Cincinnati očekávali od dvou mladých bílých mužů.
Být tehdy v Cincinnati gay bylo hrozné.
Jako jediné americké město
jsme oficiálně deklarovali nenávist vůči gayům.
Jak to vůbec může být v Americe legální?
Když jsme podruhé zřídili svou vládu,
a to se přijetím 14. dodatku stalo…
STEJNÁ OCHRANA
…řekli jsme, že všichni mají právo na stejnou ochranu zákona.
Napadli jsme proto 12. článek jako protiústavní.
ZPRÁVY
Dobrý večer. Boj o práva gayů v Cincinnati referendem neskončil.
Řada právních expertů si myslí,
že takové předpisy mohou být v rozporu s ústavou.
Ale čekala na nás jedna velká výzva, o které jsme zatím nemluvili.
Roku 1986 totiž Nejvyšší soud USA
rozhodl případ Bowers versus Hardwick.
ČLÁNEK XII.
Vážený pane předsedo, vážený soude.
Tento případ pokládá otázku,
zda existuje základní právo praktikovat konsenzuální homosexuální sodomii.
Vážně tu probíráme dobrovolné sexuální aktivity?
Kdyby se vám někdo snažil říct,
že to, co děláte s partnerem v ložnici, je nezákonné,
určitě by se vám to nelíbilo.
Víte, jak se v romantických komediích v jednu chvíli vše pokazí?
Holka polije kluka latéčkem,
chlápek vyzná lásku ženě těsně před svatbou.
Romantická komedie Michaela Hardwicka se zvrtla,
když ho strážník zastihl v intimní chvíli mezi ním a jeho přítelem.
A v Georgii roku 1982
se některé soukromé aktivity trestaly až 20 lety vězení.
I když bylo obvinění staženo,
Michaelův boj teprve začal.
Zažaloval stát Georgii a jeho případ skončil u Nejvyššího soudu.
Jeho právníci tvrdili, že 14. dodatek chrání právo člověka na soukromí,
což rozhodně zahrnuje i jeho ložnici.
Jak na to přišli?
Vycházeli z prvního oddílu 14. dodatku
a tvrdili, že zákon, který ze sexuální aktivity dělá zločin,
zbavuje člověka svobody…
PROFESORKA PRÁVA
…bez řádného procesu.
Jde o to, že máte právo si vybrat, koho chcete milovat.
Možná to není nikde psáno,
ale je to tak důležité, že budeme předpokládat, že to v ústavě je.
30. ČERVNA ROZHODNUTÍ
Soud těsným poměrem pět ku čtyřem rozhodl,
že nárok homosexuálů účastnit se sodomie
ústava nechrání.
Soudce White se tázal, zda bude soud příště schvalovat cizoložství a incest.
Nejvyšší soud zasáhl a řekl,
že tato práva 14. dodatek ústavy nechrání.
PROFESOR PRÁVA
Postřelili mě ve Vietnamu, vrátím se
a oni mi říkají, že mi ústava nepatří.
A já říkám blbost!
Řada lidí to přirovnávala k Plessymu či Dredu Scottovi.
To rozhodnutí z nich opět dělalo občany druhé kategorie.
Stejná ochrana zákona!
Nemáme stejná práva!
Soud vlastně řekl, že gaye a lesby nelze chránit.
Za jejich sexuální chování
je můžou zavřít.
Je to jedno z nejostudnějších soudních rozhodnutí 20. století.
Mezi zatčenými byl Michael Hardwick z Atlanty.
To rozhodnutí bylo velkou překážkou pokroku.
Povolilo naší vládě gaye a lesby diskriminovat.
Kdykoli jsem tedy nastolil otázku stejných práv pro gaye a lesby,
lidi mi to rozhodnutí vmetli do tváře.
A to samé se překvapivě stalo u Odvolacího soudu pro šestý obvod.
NADACE PRO ROVNOST VS. CINCINNATI
„Pane Gerhardsteine.
ODVOLACÍ SOUD
Od případu Bowers každý odvolací soud rozhodl,
že homosexuálové jako skupina nemají právo na žádnou zvláštní ústavní ochranu.
Homosexualita se totiž u jednotlivce velmi těžko rozpozná.
Nebo ne?
Jak vůbec poznáme, o koho jde?“
Tu výměnu názorů si pamatuju.
I to, jaký problém s tím soudkyně Kennedyová měla.
Jako by chtěla vědět,
kdo jsou.
„Mnoho homosexuálů svou orientaci úspěšně skrývá,
a jelikož je nelze na pohled rozeznat,
pokud se nerozhodnou být rozpoznatelní svým chováním,
nemohou tvořit zvláštní skupinu.“
Tahle část debaty se mi vracela.
Chtěl jsem se vrátit v čase
a obrátit se na…
Obrátit se na lid.
Soudní síň byla plná.
A požádat všechny gaye, aby si stoupli.
Byli všude kolem ní.
Pak mi došlo, že to není fér.
Pořád žijeme pod Bowersem.
I identifikace by je mohla ohrozit.
Nezajistili jsme těm lidem
žádnou ochranu.
Když prohrajete tak důležitý případ,
když necháte město tak bezbranné
a lidi tak osamělé,
je těžké nebrat si to osobně.
Neviditelné.
Tak se marginalizované skupiny často cítí.
My jsme kvůli tmavé pleti pro společnost tak neviditelní,
že o své existenci musíme psát po ulicích.
NA ČERNOŠÍCH ZÁLEŽÍ
Na rozdíl od černochů
pramení neviditelnost LGBTQ komunity z nutnosti se schovávat.
Musí svou orientaci tajit, či čelit perzekuci.
Zatčení, vyhazovu, zavržení ze strany rodiny i horším věcem.
HOMOFOBIE ZABÍJÍ
Jelikož se musí schovávat, společnost říká, že neexistují.
Umění LGBTQ autorů se potlačuje či vyjadřuje nepřímo.
NEVĚDOMOST = STRACH TICHO = SMRT
Jejich identita se maže z historie.
LGBTQ básnířka a esejistka Adrienne Richová říká:
„Když někdo popíše svět a vy v něm nejste,
naruší to vaši psychickou rovnováhu.
Jako byste se dívali do zrcadla, a nic neviděli.“
Umíte si to představit?
Smutné je, že až moc lidí ano.
Po roce 2000 se Cincinnati kupodivu začalo vážně měnit.
Postoj ke komunitě LGBTQ se pomalu, ale jistě zlepšoval.
Stále více lidí smýšlelo progresivně
a chtěli ze Cincinnati udělat lepší místo.
Ale já a John jsme nikdy nebyli aktivisté.
Na kampaních jsme se nepodíleli,
za nikoho jsme boj nevedli.
Nic z toho jsme nedělali.
Asi jsme byli trochu odtržení od reality
a tolik se politicky neangažovali, jak bychom asi měli.
I když myslím, že žít otevřeně jako mužský pár
v jistém smyslu je politický akt.
Když jste sami sebou, pomáháte lidem si uvědomit:
„Ti LGBTQ lidé vlastně nejsou o tolik jiní než já.
Přišli mi děsiví a odporní,
ale ne, jen si žijou svůj život.
A i když jsou to dva muži,
jejich život se od toho mého moc neliší.“
Někteří lidé mají dojem, že se hnutí LGBTQ událo rychle.
Moc rychle.
Chápu to.
Ale i když si to někdo možná neuvědomuje, nevynořilo se zničehonic.
Má za sebou desítky let úsilí.
Po roce 2000 vídali Američané v televizi více LGBTQ postav.
Jsem lesba.
Ve zprávách se začaly objevovat příběhy LGBTQ.
V soukromém životě se začali přátelé a členové rodiny hlásit ke své orientaci.
Takže pokud někdo říká, že se hnutí zvedlo moc rychle,
nezapomínejme, že LGBTQ aktivisté bojovali za uznání po celé generace.
A my teď těžíme z plodů jejich práce.
HETERÁK, ALE NE OMEZENEC
NADACE PRO ROVNOST VS. CINCINNATI
Lawrence vs. Texas. Dobře.
V případu Bowers vs. Hardwick
soud roku 1986 řekl, že státy mohou kriminalizovat stejnopohlavní styk.
A teď tu máme Lawrence versus Texas.
Šlo o dva dospělé, které zatkli a obvinili ze zločinu,
protože měli v soukromí sexuální styk.
ŽALOBCI
A Texas tvrdil, že má právo tuto činnost postihovat.
Soud se zabýval státním zákonem,
velmi podobným tomu z případu Bowers versus Hardwick.
Otázka zněla,
zda je v rozporu s klauzulí o řádném procesu ve 14. dodatku.
V roce 2003 měl Nejvyšší soud čtyři liberální soudce
a pět konzervativních.
Ale jeden z nich, Anthony Kennedy,
chápal 14. dodatek trochu jinak než jeho konzervativní kolegové.
„Navrhovatelé mají právo na respektování soukromí.
Jejich právo na svobodu jim dle klauzule o řádném procesu
dává plné právo věnovat se svým aktivitám bez zásahu vlády.“
Kennedy, sepisující stanovisko soudu, udělal něco zajímavého.
Řekl, že musíme dbát na důstojnost jedince.
Máme za to, že řešením případu je rozhodnutí,
zda se navrhovatelé jako dospělí mohli takto chovat v soukromí
při výkonu své svobody dle klauzule o řádném procesu ze 14. dodatku.
Soud řekl, že nemůžete něčí intimní život postavit mimo zákon jen proto,
že ho neschvalujete.
Musíte prokázat, že poškozuje společnost, a tomu nic nenasvědčuje.
Gayové žijí jako všichni ostatní.
Naší povinností je definovat svobodu všech.
„Ne vnucovat naši vlastní morálku.“
Rozhodnutí v případu Bowers nebylo správné tehdy a není ani dnes.
Nemělo by zůstat závazným precedentem.
Bowers vs. Hardwick se tímto ruší.
VÍTĚZSTVÍ JE SLADKÉ
Je to jeden z mála případů,
kdy soud anuluje dřívější precedent a rozhodne opačně.
Soud také poprvé řekl,
že právo vybrat si vlastního partnera patří mezi základní práva
chráněná klauzulí o řádném procesu ve 14. dodatku.
TEPLEJ SOUD
Mezi soudci ale nepanovala shoda.
Soudce Scalia podal nesouhlasné stanovisko…
Scalia ho přečetl nahlas,
což soudci dělají, jen když jsou s výsledkem vážně nespokojení.
„Mnoho Američanů homosexuály nechce za obchodní partnery,
za skautské vedoucí pro své děti či za hosty.
Věří, že tím chrání sebe a svou rodinu
před životním stylem, který je podle nich nemorální a zhoubný.“
Soud je tak prodchnutý protihomofobní kulturou právnické profese…
„…že zřejmě netuší, že postoje této kultury
většina rozhodně nesdílí.“
Říká, že soud ovládli elitáři
a homosexuální agenda
a že se soud nemá zapojovat do kulturních válek.
„Zdůrazňuji, že nemám nic proti homosexuálům ani jiným skupinám
demokraticky prosazujícím svou agendu.
Přesvědčovat spoluobčany je však jedna věc
a vnucovat své názory bez demokratické vůle většiny…“
…je věc druhá.
Scalia později řekl, že pokud nelze přijímat zákony proti chování,
které považujeme za nemorální jen proto, že nám takové přijde,
nemůžeme mít smysluplný právní systém,
protože právo musí být založeno na společenské morálce.
Rozhodnutí soudu, tak jak bylo sepsáno,
tento společenský nesouhlas smetlo ze stolu.
Jakmile je potvrzeno, že si tyto vztahy zaslouží stejný respekt
jako vztahy mezi partnery opačného pohlaví,
nabízí se otázka:
Z jakého důvodu se tedy nemůžeme vzít?
Historie stejnopohlavního manželství v USA ve zkratce:
dva studentští aktivisté Richard Baker a James Michael McConnell
požádali v Minnesotě o povolení ke sňatku.
Úředník i soudy jejich žádost zamítli.
V Coloradu však jiná úřednice jménem Clela Rorexová,
jíž náleží jedinečné místo v dějinách, udělala nemyslitelné:
svou práci.
Jedním z párů, které legálně oddala,
byli Američan Richard Adams a Tony Sullivan, Australan jako já.
Brejden.
Ale ani po legálním sňatku Tonymu neudělili zelenou kartu.
Federální vláda tvrdila, že „neprokázali,
že může mezi dvěma homouši existovat skutečný manželský vztah“.
V reakci na ten rozkošný dopis podali Tony a Richard první žalobu
usilující o federální uznání stejnopohlavního manželství.
A prohráli.
Pak přišla 90. léta.
Prezident Clinton podepsal zákon o ochraně manželství
zakazující uznat jakékoli stejnopohlavní manželství.
Nakonec změnil názor.
Samozřejmě až když ve funkci skončil a nic tím neriskoval.
Na federální úrovni zákon platil dál i za prezidenta Bushe,
ale státy měly jiný názor
a usilovaly o legalizaci stejnopohlavních manželství.
Všechna manželství jsou si nyní rovna.
Navzdory zákonu o ochraně manželství
soudy v Massachusetts a na Havaji
rozhodly ve prospěch stejnopohlavních manželství.
Ale ne bez odezvy.
Roku 2004 přijalo 13 států po celé zemi zákaz stejnopohlavního manželství,
včetně Oregonu, Michiganu, Kentucky, Utahu, Louisiany a Ohia.
Roku 2011 jsme s Johnem oslavili 18 let.
K výročí jsme si tradičně dávali prsten.
Poprvé, když jsme byli spolu teprv sedm týdnů.
To mi dal diamantový prsten.
Už tenkrát věděl, že spolu budeme navždy.
Myslím, že během prvních dvou let našeho vztahu jsme o manželství mluvili.
Někteří přátelé měli obřad, ale nešlo o pravou svatbu.
My se chtěli vzít.
Ale rozhodli jsme se, že to musí být skutečná svatba,
ne jen symbolické gesto.
Chtěli jsme, aby právně něco znamenala.
Aby někdo z vlády řekl:
„Existujete a záleží nám na vás.
Vidíme vás.“
Ale stát nám říkal: „Nikdy se nebudete moct vzít,
a i kdybyste se legálně vzali v jiném státě
a mohli ukázat oddací list,
Ohio může říct, že to nic neznamená.“
Ale s Johnem jsme dál doufali.
V lednu roku 2011 jsem si začal všímat, že je něco jinak.
Že John jinak chodí.
Prostě to znělo jinak.
Jako by jednou nohou dupal víc než druhou.
Je to taková drobnost, jen změna ve zvuku něčích kroků.
Ale neodeznělo to.
Nakonec jsem ho přesvědčil,
že se něco děje a že by měl jít k doktorovi.
Povídám: „Jime, zavolej mi, až budete vědět výsledky.“
Řekl, že se ozve.
Ale neozval se.
Tak jsem mu zavolala a on se rozbrečel.
Prý: „Omlouvám se, že ti to říkám po telefonu.
Ale je to amyotrofická laterální skleróza.“
Měla jsem pocit, jako by mě někdo praštil do prsou baseballovou pálkou.
Diagnostikovali mu ALS, či Lou Gehrigovu chorobu.
Začalo to levou nohou, pak levou rukou
a nakonec se přidala i pravá strana.
John na tom byl čím dál hůř,
ale Jim u něj seděl, díval se na něj a miloval ho.
Byl pořád s ním.
Celé dny jsme se dívali na televizi,
drželi se za ruce
a věděli, že se blíží konec, jen ne, kdy přesně přijde.
Šestadvacátého června 2013 jsem pracoval u jídelního stolu
a John na mě zavolal z pokoje:
„Jime, pojď sem.“
Tak jsem šel za ním a on sledoval zprávy.
Nejvyšší soud právě zrušil federální zákon o ochraně manželství.
Bože můj.
ZÁKON O OCHRANĚ MANŽELSTVÍ
USA VS. WINDSOROVÁ
Manželé se obvykle těší větším výhodám.
A můžete dostat daňové úlevy, tak jako Edie Windsorová.
Pokud by její manželství nebylo uznáno, musela by zaplatit daň 300 000 dolarů.
Pokud by uznáno bylo, neplatila by nic.
V sázce tedy bylo hodně peněz.
Když mi má milovaná Thea umřela, zalykala jsem se smutkem.
Při tom mi došlo,
že s námi federální vláda jedná, jako bychom si byly cizí.
Dostalo se to až k Nejvyššímu soudu
a ten zákon o ochraně manželství zneplatnil.
Když jsem o tom četl, říkal jsem si: „To je senzace.“
A chtěl jsem ty argumenty vyzkoušet v praxi.
Stál jsem u Johnovy postele a držel ho za ruku.
Naklonil jsem se, objal ho, políbil
a řekl jsem: „Vezmeme se.“
Zazvonil mi telefon a byl to Jim.
Prý: „Co děláš příští týden?“
A já: „Proč? Co se děje?“
Bydleli jsme pár bloků od okresního úřadu.
V dokonalém světě by stačilo Johna ten kousek převézt na vozíku
a vyzvednout si povolení, ale ne v Ohiu.
Zbývala jediná možnost,
a to charterové sanitní letadlo.
Vybrali jsme si Maryland.
Byl to tichý let, prohodili jsme jen pár slov.
Přistáli jsme na letišti a zaparkovali na dráze.
Dnešek je významný den,
nejen v životě dvou nejmilejších a nejvýjimečnějších mužů, které znám,
ale také v životě všech, kteří je znají, mají je rádi a váží si jich.
V širším smyslu pak i pro všechny Američany, kteří čekali,
až budou uznáni za rovné jak v otázkách zákona,
tak v záležitostech srdce.
Byl to velmi krátký obřad,
ale vzpomínám si, že na začátku jsem řekla:
„Chytněte se za ruce.“
Pak jsem se podívala a uvědomila si, že se nikdy jeden druhého nepustili.
Dáme ho obráceně.
Mohli jsme udělat něco, čeho bychom se nikdy nenadáli.
Vzít se za ruce a říct si ano.
V souladu se zákony naší země
vás nyní prohlašuji za muže a muže,
navěky spojené partnery.
Ať vás navždy provází láska a štěstí.
Radujme se.
Připadám si
jako ten nejšťastnější chlap
pod sluncem.
Jsem prostě šťastný.
Jinak nemám slov.
Byla to radostná událost.
Opravdu přeradostná.
Nikdy v životě jsem nebyla pyšnější, že jsem Američanka.
- Jak to šlo, pastorko? - Skvěle!
To, že John tu cestu podnikl,
bylo jen vyvrcholením toho…
JOHNŮV BRATR
…kým jako pár byli a co pro sebe znamenali.
KONEČNĚ SVOJI
S možností svůj závazek legálně stvrdit a zveřejnit
se všechno změnilo.
Slovo „manžel“ jsme s Johnem používali snad tisíckrát denně.
„Dáš si něco k pití, manželi?
Není to moc nahlas, manželi? Miluju tě, manželi můj.“
LÁSKA
Byl jsem na pikniku a probírali jsme aktuální otázky,
včetně rozhodnutí v případu Windsorové, a někdo řekl:
„Jedni mí dobří přátelé byli z toho rozhodnutí tak nadšení,
že letěli na letiště v Baltimoru
a tam se přímo na dráze vzali.
V neděli toho budou plné noviny.“ Byl pátek večer.
Já na to: „To je skvělé.
To jim moc přeju.
Ale víš, že mají problém.“
Pět dní po svatbě nás navštívil Al.
Přinesl jsem jeden papír.
Byl to prázdný úmrtní list.
Řekl: „Vím, že jste o tom asi ještě nemluvili,
proč byste taky po svatbě přemýšleli o úmrtním listu?
Ale chápete, že až John zemře,
poslední oficiální záznam o něm bude lež?
Ohio bude tvrdit, že byl svobodný,
a vás, Jime, jako pozůstalého manžela neuvede.“
Rozzuřilo je to.
Přiznávám, že mě to naštvalo.
Chtěli vědět víc. Co musíme udělat?
Můžeme se opičit,
jít ve šlépějích Windsorové
a postavit ten případ tak jako oni.
Nemůžu zaručit, že vyhrajeme.
Jen to, že pro to udělám maximum.
A šance tu je.
John to považoval za správnou věc.
I když jsme oba věděli, že s ním budu trávit méně času
kvůli schůzkám a přelíčením.
Věděli jsme, že to musíme udělat.
Takže jsme to probrali a rychle řekli:
„Ano, jdeme do toho. Uděláme, co budeme moct.“
Tři dny nato jsme podali žalobu.
Pochopte, jsem soudní advokát.
Řeším problémy.
Problém mých klientů spočíval v tom, že nedostanou přesný úmrtní list.
Víc nepotřebuju. Měla by to být maličkost.
Nesnažíme se v našem drahém Ohiu o nic okázalého, šokujícího,
divného, neobvyklého.
Jen se snažíme uplatnit precedent Nejvyššího soudu. To je celé.
Vážně to bylo celé?
Ne, ale byl to první krok.
Manželství gayů je v Marylandu legální. Takže i u nás.
Když jsme od soudu odešli,
za pár hodin jsem byl zpátky u Johna
a byla tam i teta Tootie.
Zazvonil telefon a Jim zavěsil. Nikdy nezapomenu, jak řekl:
„Vyhráli jsme! My asi vyhráli!“
Je to zážitek, vidět někoho oslavovat to,
že na jeho úmrtním listě bude moct být uvedeno, že měl manžela.
Byl to bezva den.
Určitě jeden z nejšťastnějších okamžiků na sklonku Johnova života.
John s námi po tom rozhodnutí zůstal přesně tři měsíce.
Jeden večer jsem mu začal číst jednu z jeho oblíbených knih,
Utkaný svět od Cliva Barkera.
A během následujících hodin byl víc a víc zticha
a pak usnul.
Pořád si pamatuju větu, kde jsem skončil:
„Lvi! Přišel sem se lvy.“
Byl to krásný příběh lásky.
To je celé.
Krásný příběh lásky před tou nemocí a úžasný příběh lásky po ní.
John zemřel 22. října 2013.
Požádali jsme o úmrtní list.
Přišel ve správném znění.
Dosáhli jsme svého.
Ale stát dál říkal:
„Až vyhrajeme u odvolacího soudu,
všechno se vrátí zpátky.
Budeme ctít to, co si lidé odhlasovali, když zakázali stejnopohlavní manželství.
Takže tenhle případ nekončí.“
Boj teprve začal.
Případ Obergefell versus Hodges dospěl až k Nejvyššímu soudu.
Připojily se páry z celé Ameriky
a bojovaly za to, aby státy uznaly jejich manželství
či aby v nich byl zákaz stejnopohlavních manželství zrušen.
Jde o hodně.
Dokáže 14. dodatek to, co umí nejlépe?
Nebo Nejvyšší soud tohle základní lidské právo popře?
USA VS. WINDSOROVÁ
V lednu roku 2015 jsme se dozvěděli, že Nejvyšší soud řekl:
„Ano, budeme se tím případem zabývat a ponese jméno Obergefell vs. Hodges.“
Otázka tedy zněla, zda 14. dodatek vyžaduje,
aby státy povolily stejnopohlavním párům se vzít.
Musel jsem být u toho, slyšet každičké slovo.
Dorazili jsme tam asi v sedm ráno.
A ta atmosféra…
Byli tam lidé podporující práva LGBT
i lidé, kteří byli proti.
Bylo to vážně něco.
Jakmile jsme vešli do soudní síně,
posadili nás nalevo od lavice soudců.
Dovnitř pustili jen pár lidí,
není to tam totiž moc velké.
Síň byla menší, než jsem čekal.
Nevím proč, ale představoval jsem si obrovitánskou soudní síň.
Pak přišli soudci.
Dnes si vyslechneme argumenty
v případu číslo 14-556, Obergefell versus Hodges
a připojené případy.
Obdivuju Ruth Baderovou Ginsburgovou.
Je tak malá, že když sedí za pultem,
vidíte jen její hlavu.
Ale když položí otázku,
není pochyb o tom, že je to velká osobnost.
Naše představa o manželství se změnila.
Býval to vztah dominantního muže
a podřízené ženy.
Měl by snad stát mít dovoleno toto?
- Ne. - Držet se této staré představy?
To rozhodně ne.
Soudci neustále zastavovali.
Myslím, že jste mi neodpověděl.
Obě strany.
To s článkem IV nijak nesouvisí.
Je to neustálá výměna, otázka a odpověď.
Kongres nesmí vydat zákon týkající se svobody vyznání.
- Ano a… - Otázka tak zůstává otevřená…
Je to úžasná podívaná.
U toho slyšení jsem samozřejmě byl.
Vzpomínám si,
jak státní zástupce obhajoval zákony proti stejnopohlavnímu manželství.
Soudce Kennedy, který byl samozřejmě, jak všichni věděli, klíčovým hlasem,
se ho zeptal:
„A co respektování důstojnosti páru?“
A státní zástupce řekl:
„Michigan důstojnost párů nezajímá.“
A všichni kolem včetně mě se divili: „Cože?“
Případ je podán.
Když slyšení skončí,
vlastně nevíte, kdy soud rozhodne.
Takže tam Jim chodil každý rozhodovací den po dva měsíce.
Kdyby se mě někdo před pár lety zeptal,
co je 14. dodatek,
neměl bych tušení.
Ústavu jsem znal tak nějak zběžně.
Dokázal jsem odříkat některé dodatky.
Aspoň co znamenají, ne nutně jejich čísla.
Ale jinak jsem ústavu neznal.
Přitom to rozhodnutí stojí na 14. dodatku.
26. ČERVNA ROZHODNUTÍ
Předseda soudu řekl, že rozhodnutí přečte Kennedy.
Soudce Kennedy má naše stanovisko k případu 14-556, Obergefell vs. Hodges.
Klepal jsem se na židli,
vzal jsem kamarády za ruce a říkal si: „Je to tu.“
SOUDCE NEJVYŠŠÍHO SOUDU
„K nespravedlnosti patří to, že ji ve své době nemusíme vždy vidět.
Generace, které napsaly a schválily Listinu práv a 14. dodatek,
nepředstíraly, že znají rozsah svobody ve všech jejích dimenzích.
A tak budoucím generacím svěřily dokument
chránící právo každého člověka požívat svobody,
jejíž význam současně odhalujeme.“
Všichni chápali,
o jak důležitou věc jde.
„Není hlubší svazek než manželství,
které ztělesňuje nejvyšší ideál lásky,
věrnosti, oddanosti, obětavosti a rodiny.
Vstupem do manželského svazku
se dva lidé stávají něčím větším, než bývali.
Jak někteří navrhovatelé dokazují,
manželství symbolizuje lásku, která může přetrvat i po smrti.
Byl by omyl tvrdit,
že tito muži a ženy nemají k manželství úctu.
Naopak.
Mají k němu úctu.
Chovají k němu tak hlubokou úctu, že by v něm sami rádi našli naplnění.
Jejich neměnná podstata jim říká,
že stejnopohlavní manželství je jediná cesta k tomuto hlubokému závazku.
Žádají o stejnou důstojnost v očích zákona.
Ústava jim to právo přiznává.“
Pamatuju si, jak jsem se rozhlédl a viděl tváře těch lidí.
Někteří plakali jako malé děti,
po tvářích jim tekly slzy.
Něco tak silného obměkčí každého.
Byl to jeden z nejúžasnějších okamžiků vůbec.
Budu vyprávět dětem i vnoučatům,
že jsem byl u toho, když soud řekl:
„Dveře jsou otevřené, můžete dál, jste plnoprávnými členy společnosti.“
LÁSKA
Jako první mě napadlo: „Chybíš mi, Johne.
Kéž bys tu byl a věděl, že jsme vyhráli.
Škoda žes to nemohl zažít.“
A záhy potom
jsem si překvapivě uvědomil jednu věc.
Coby otevřený gay jsem si poprvé v životě připadal
jako rovnocenný Američan.
Nyní se vrátíme k Nejvyššímu soudu.
Někteří zpravodajové už utíkají s rozhodnutím.
Tady je ten náš i s verdiktem.
Soud rozhodl. A to následovně.
Rozhodnutí zní, že 14. dodatek vyžaduje,
aby státy povolily manželství mezi dvěma lidmi stejného pohlaví
a aby taková manželství uznávaly…
Seděl jsem v soudní síni s přáteli
a věděl, že dav venku se to už doslechl.
Že se slaví a že lidé jásají.
A v duchu jsem si říkal: „Tak honem, už chci jít.“
S Alem jsme šli ruku v ruce v čele skupiny
a dav se před námi rozestoupil.
S každým naším krokem se rozevíral dál.
Lidé brečeli, povzbuzovali nás,
zpívali, slavili.
Vyjdete na venkovní schody a po obou stranách jsou demonstranti,
do toho zpívají úžasné sbory
a je to naprostý chaos, protože všechny zvuky slyšíte najednou,
všichni novináři se houfují kolem Jima a on mluví do 25 mikrofonů.
Chci poděkovat svému právnímu týmu, hlavně Alu Gerhardsteinovi,
který stál celou dobu při mně.
Vtom mu volá prezident.
- To je Jim? - Ano, pane prezidente.
Jen vám chci pogratulovat.
A zatímco spolu mluví, viceprezident Biden spadne do hlasovky.
Nejenže jste pro lidi skvělým příkladem,
ale díky vám se tahle země navždy změní.
Jo. Děkuju.
Je to zkrátka jedna z těch chvil,
které nejde předělat a ani je nechcete předělat.
Bylo úžasné jít tím davem
a cítit tu lásku.
Láska je láska!
Den v Cincinnati končí sňatky stejnopohlavních párů
a začíná se slavit.
Z moci svěřené Nejvyšším soudem Spojených států amerických
dnes oslavujeme sílu lásky.
Můžete svůj slib stvrdit polibkem.
A druhý den to pokračovalo pochodem hrdosti.
Kolik případů končí průvodem centrem města
a takovým šílenstvím?
Šťastný Pride!
Ulice lemovalo tolik mladých lidí.
Koukali na Jima a tiše naznačovali rty:
„Díky.“
Mluvím o stovkách tváří,
které říkaly: „Takhle to má být.“
ROVNOST
Projeli jsme městem, které se dramaticky změnilo.
Z nejnetolerantnějšího města v zemi
se stalo báječné, přívětivé místo.
Nikdy na to nezapomenu.
Johnovi by to určitě přišlo k popukání.
Kdybyste mu řekli, že jeho zdravotní stav vedl
k historickému obratu v americkém právním systému,
dokážu si představit jeho výraz.
Něco jako: „Víš ty co?“
Takový výraz.
Úplně ho slyším, jak říká:
„Vidíš, teto Tootie, všechno je to o lásce.
O to tu běží.“
Vysvětloval by mi to.
To by podle mě řekl.
A asi by byl nesmírně pyšný,
že jeho manželství toho bylo součástí.
PŘÍPAD UZAVŘEN!
„STEJNÁ DŮSTOJNOST“ MANŽELSTVÍ GAYŮ A LESEB JE V USA LEGÁLNÍ
Opět jsme se poučili,
že svědomité snahy aplikovat ústavní pravidla na náš národní život
mohou vést k výjimečným okamžikům.
Tohle je jádro 14. dodatku,
původní smysl občanských práv.
Tedy práv, která jako člověk musíte mít,
abyste mohli být plně součástí společnosti.
Tím, že uznáme koncept základních občanských práv,
základních lidských práv.
A i po více než 150 letech
se pořád snažíme přijít na to, co to znamená.
Před lety bych vám o 14. dodatku nebyl schopný říct nic.
Ale teď ho znám
a chápu, jak důležitý je to nástroj,
chceme-li všem zaručit rovné zacházení.
Pomáhá nám posouvat se k americké hodnotě vyjádřené slovy „my, lid“.
A dostát těm závazkům je jedna z nejsmysluplnějších věcí.
To mě pohánělo, musel jsem splnit, co jsem slíbil.
Udělal jsem to proto, že jsem Johna miloval.
A láska vždy vítězí. Ten den určitě.
LÁSKA VÍTĚZÍ
Rovnost manželství ukazuje, že 14. dodatek může být majákem inkluze,
mostem k Americe ctící lásku, kterou k sobě chováme.
I díky 14. dodatku
už komunita LGBTQ není vnímána jako jiná a obávaná,
ale je brána jako lidé,
živé, dýchající lidské bytosti,
které si zaslouží stejná práva.
A stejně tak i další skupina usiluje o to,
aby v ní Amerika viděla lidské bytosti.
I oni chtějí, aby byl 14. dodatek mostem k americkému snu,
jenže místo toho narážejí na zeď.
Překlad titulků: Zdeněk Huml