EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Med hensyn til det 14. forfatningstillæg er der for mig
nok ikke et mere centralt øjeblik end sagen om Loving mod Virginia.
Hej, jeg hedder Martha Jones, professor i historie ved Johns Hopkins University.
I 1967 var der 18 stater,
hvor ægteskab mellem hvide og personer, der ikke var hvide, ikke anerkendtes.
Loving mod Virginia er det øjeblik, hvor den amerikanske højesteret
endelig afskaffer lovene mod raceblanding.
Men…
…mine forældre blev gift i 1957, ti år tidligere.
Min mor, en hvid amerikansk kvinde, min far, en afroamerikansk mand…
De kunne ikke blive gift i hans hjemstat. De blev gift i New York.
De blev hånet og latterliggjort.
Vi, deres børn, blev stemplet
som "beklagelige" og det, der var værre.
Jeg er et barn af Loving mod Virginia, hvilket betyder,
at mens jeg prøver at få mit eget liv til at fungere…
Pokkers også.
Du sagde jo, det ville ske.
Et øjeblik.
ARTIKEL XIV
LIGE BESKYTTELSE
Loving-sagen hviler på det 14. tillæg.
Det er ligebeskyttelsesklausulen, der kommer til at gøre det muligt
at tale om ulighed for loven.
Sagen giver min familie en slags…
…legitimitet.
Når jeg tænker på min egen historie,
tænker jeg på de personer, der stod bag de utrættelige
og ofte utaknemmelige kampagner for at forsyne forfatningen
med en slags betydning, der hjælper til at give mit liv mening.
Det er min historie.
Vi er samlet her i dag for at fejre ægteskabet mellem det 14. tillæg
og ægteskab.
Ægteskab er et symbol på kærlighed, forpligtelse, og det er et juridisk bånd.
Regeringen mener, at ægteskab er så vigtigt for vores samfund,
at den giver ægtepar fordele og juridisk beskyttelse,
der holder familier sammen.
Du ved det måske ikke, men ægteskab og det 14. tillæg går langt tilbage.
Før borgerkrigen havde slaver ikke ret til at gifte sig.
Uden den juridiske anerkendelse
kunne de blive skilt fra deres ægtefæller og børn når som helst.
Først efter frigørelsen og med det 14. tillægs beskyttelse
kunne tidligere slaver endelig gifte sig på legal vis.
Så når samkønsægteskab behandles i retten i 2015,
handler det ikke kun om kærlighed.
Det handler om at blive set og accepteret af regeringen
som fulde og lige borgere.
Loven giver valget mellem at være heteroseksuel og lovlig
eller homoseksuel og ulovlig.
Husker du, hvordan du havde det, da du indså, at du var homoseksuel?
Bange.
Jeg vil ikke være anderledes.
Jeg ville ikke skille mig ud.
Jeg ville have alt det, alle andre havde.
Hverken mere eller mindre.
KÆRLIGHED
Første gang, jeg begyndte at vide, at jeg var anderledes,
var det nok, da jeg var otte eller ni år gammel.
Når min familie var færdig med Sears- eller JCPenney-katalogerne,
og de blev smidt ud,
så fiskede jeg dem op af affaldet.
Jeg ville klippe siderne med herreundertøj ud.
Jeg vidste ikke, hvorfor jeg ville have de sider.
Det betød noget for mig.
Men jeg indså også, at jeg følte
en skamfølelse, som om jeg vidste, at det var forkert.
Og den skamfølelse blev for stærk for mig,
og jeg brændte billederne i en kaffedåse i kælderen.
I mellemskolen sang jeg i koret, lavede musicals,
typiske homoseksuelle aktiviteter.
Jeg dyrkede ikke sport.
Jeg var et af de børn, hvor man automatisk tænkte:
"Han må være bøsse."
Da jeg begyndte at blive ældre, gik skabsdøren lidt op,
men jeg smækkede den hurtigt i,
for jeg var selv i gang med at acceptere, at jeg var bøsse.
"Opdagelsen af seksuel præference behøver ikke være et traume.
Det er et traume, fordi samfundet er så traumatiseret."
Man ved aldrig, hvem der kan være homoseksuel.
Han virker måske normal,
og du opdager måske for sent, at han er psykisk syg.
En sygdom, der ikke var synlig som kopper,
men ikke mindre farlig og smitsom,
en sindssygdom.
Hvis en mands seksualitet er væk,
så er hans mulighed for at elske også væk.
"Den såkaldte heteroseksuelle person er ikke sikrere end mig.
At elske nogen,
at blive elsket af nogen, er en enorm fare,
et enormt ansvar."
Det er en rejse, som begge er nødt til at foretage
med hinanden.
Jeg mødte John første gang et par måneder, før jeg sprang ud,
og han var så godt tilpas som åben homoseksuel,
at det skræmte mig.
Jeg var stadig i skabet, så det var bare som et tilfældigt møde.
Vi sludrede lidt, og det var det.
På det tidspunkt var jeg ikke klar til at indrømme, at jeg var bøsse.
Anden gang John og jeg mødtes, begyndte vi at snakke,
og på et tidspunkt sagde John: "Du ville aldrig gå ud med en som mig."
Og jeg ved stadig ikke, hvorfor jeg var skarp eller modig nok
til at reagere sådan, men jeg sagde: "Hvordan ved du det uden at have spurgt?"
Men han spurgte ikke, så det var bare møde nummer to.
Den tredje gang var jeg hjemme i Cincinnati til jul,
og John holdt fest nytårsaften.
Så jeg tog til festen hos John, og vi mødtes for tredje gang,
og jeg gik aldrig hjem.
Vi jokede altid med, at det ikke var kærlighed ved første blik,
men ved tredje blik.
Og jeg mødte Jim, og jeg kunne godt lide ham,
men det, der fik mig til at elske ham mest,
var, at hele Johns liv havde jeg aldrig set ham så glad.
Det var bare et lykkeligt liv i Cincinnati,
hvor vi var et par og fik nye venner.
Ret kedeligt.
Men på det tidspunkt var Cincinnati ikke et godt sted at være
for LGBTQ-personer eller andre, der var anderledes.
Når det gælder LGBTQ-rettigheder,
er Cincinnati i 80'erne og 90'erne meget lig Cincinnati i 50'erne,
eller alle andre store byer dengang.
Beskeden til dens LGBTQ-borgere er, at de skal tie stille,
forblive skjult eller forsvinde.
Amerika, du er på toppen!
Amerika, du er på toppen i Cincinnati!
CINCINNATI, EN GOD BY
I 40 år har jeg fortalt jurastuderende med interesse i borgerrettigheder,
at hvis de vil arbejde, skal de tage til Midtvesten.
Da vi flyttede til Cincinnati, var der stadig klanstævner
med korsafbrænding på Fountain Square.
En kunstgallerist i Cincinnati var i dag i retten for usædelighed.
Mapplethorpe-udstillingen var et eksempel på, hvor Cincinnati var dengang.
Det var bare for meget for byen.
Vi befandt os i en meget mørk periode.
Og jeg følte som spirende borgerrettighedsadvokat,
at jeg havde masser at gøre.
Jeg repræsenterede folk med lav indkomst med hensyn til offentlige ydelser.
Vi lavede et beskæftigelsesprojekt for at få folk i arbejde.
Jeg ville stille den amerikanske drøm til rådighed for alle.
Efter et par år begyndte jeg at møde person efter person,
der var blevet fyret, fordi de var bøsser.
Jeg tog den ene sag efter den anden for at sørge for,
at de fik lige beskyttelse i henhold lovgivningen.
Jeg mistede alle de sager.
Så vi besluttede at banke på døren hos byrådet i Cincinnati.
Vi bragte alle klienterne ind, og de fortalte
om at blive fyret for noget, man ikke selv styrer,
og vi overtalte byrådet til at vedtage en menneskerettighedsforordning.
Det var stort.
Man kan ikke fyre nogen, bare fordi de er bøsser.
Det var en god dag, og det blev fejret.
Men lige i udkanten af vores fest
fandtes den mørke sky kaldet Borgere for Samfundsværdier.
Borgerrettighedsloven fra 1964 identificerer personer baseret på noget,
man kunne se og identificere, ikke adfærd.
Og at nogen kan komme og kræve minoritetsstatus baseret på adfærd…
Tænk, hvad det medfører. Det åbner jo Pandoras æske.
De kræfter, der gik imod os,
fremkom med et lokalt lovforslag, der blev kaldt artikel 12.
Formuleringen af lovforslaget er som følger:
"Byen Cincinnati må ikke vedtage forordninger,
reguleringer, regler eller politikker, hvorved homoseksuel orientering
giver en person grundlag for et krav om præferencebehandling."
Artikel 12 blev vedtaget med 64% af stemmerne,
og den ophævede Cincinnatis menneskerettighedsforordning
og forhindrede byen i at tilbyde nogen form for beskyttelse
til det, de kaldte homoseksuelle, biseksuelle,
eller lesbiske for evigt.
Vi blev officielt landets mest bøsseuvenlige by.
Det var virkelig ødelæggende, at det blev vedtaget,
og at vide, at vores medborgere mente, at vi ikke fortjente beskyttelse.
De er på stikkerne, fordi de ikke får visse privilegier.
Der er noget galt der, og jeg synes ikke, det er normalt.
Der var bare megen vrede og diskrimination mod LGBTQ-samfundet.
Det er ulækkert at høre om, at de er bøsser eller lesbiske.
Det burde holdes indenfor hjemmets fire vægge.
I dette miljø forventedes LGBTQ-personer at tie stille
og ikke lave ballade og bare passe ind.
Hvis du ser ud og opfører dig på en bestemt måde, er du okay.
Vi var okay, fordi vi ikke viftede med vores eget Pride-flag.
Vi passede ind i, hvad folk i Cincinnati forventede af to hvide unge mænd.
Det var et skræmmende tidspunkt at være bøsse i den by.
Vi var den eneste by i Amerika
med en formel erklæring om had mod bøsser.
Hvordan kan det være lovligt i Amerika?
Da vi grundlagde vores regering for anden gang,
og det er, hvad det 14. tillæg gjorde,
sagde vi, at alle har ret til lige beskyttelse for loven.
Så vi lagde sag an for at anfægte artikel 12's forfatningsmæssighed.
CINCINNATI-NYHEDERNE
Kampen for homoseksuelles rettigheder i Cincinnati endte ikke på valgdagen.
Mange eksperter mener, at denne type lovgivning
muligvis ikke lever op til forfatningsmæssige krav.
Men der er en stor udfordring i sagen, som vi ikke har talt om endnu.
Og det er, at i 1986
havde den amerikanske højesteret afgjort Bowers mod Hardwick.
Høje dommer, høje ret, denne sag stiller spørgsmålstegn ved,
om der en grundlæggende ret til at indgå i samtykkende homoseksuel sodomi.
Debatterer vi virkelig samtykkende seksuel aktivitet her?
Jeg siger bare, at hvis nogen sagde til dig,
at det, du og din partner laver i soveværelset, er ulovligt,
ville du sikkert reagere på en eller anden måde.
Det der øjeblik i en romantisk komedie, hvor alt går galt.
Pigen spilder latte ud over fyren,
en fyr erklærer sin kærlighed sekunder før hendes bryllup.
For Michael Hardwick går hans komedie helt galt,
da en politibetjent griber ind i et intimt øjeblik mellem ham og kæresten.
Og i 1982 i Georgia
kan visse private handlinger straffes med op til 20 års fængsel,
men selv om anklagerne blev frafaldet, var Michaels kamp lige begyndt.
Han sagsøgte staten Georgia, og til sidst kom hans sag for højesteret.
Hans advokater hævder, at det 14. tillæg beskytter retten til privatliv,
hvilket absolut inkluderer folks soveværelser.
Hvordan er det sket?
Gå tilbage til det 14. tillæg, paragraf 1.
Argumentet var, at en lov, der gjorde sex til en forbrydelse,
fratog individet frihed uden noget retsgrundlag.
Det handler om at have ret til at vælge, hvem du vil elske.
Måske er det ikke nedskrevet, men det er så vigtigt, at vi antager,
at det er i forfatningen.
Retten afgjorde med fem mod fire,
at homoseksuelles krav om retten til at deltage i sodomi
ikke beskyttes af forfatningen.
Dommer White spurgte, om retten nu ville blive bedt
om at tillade utroskab og incest.
Højesteret siger, at i henhold til det 14. tillæg
er disse rettigheder ikke beskyttet af forfatningen.
Jeg blev skudt i Vietnam, og så siger de, at forfatningen ikke tilhører mig,
og jeg siger bull****!
Mange sammenlignede det med Plessy eller Dred Scott, en afgørelse,
der sætter dem tilbage til et andenklasses statsborgerskab.
Lige retfærdighed for loven! Vi får ikke lige rettigheder!
Retten sagde, at der ingen beskyttelse er for bøsser.
De kan blive smidt i fængsel for homoseksuel adfærd.
Det var en af de mest skammelige afgørelser i det 20. århundrede.
En af de anholdte var Michael Hardwick fra Atlanta.
Bowers-sagen var en stor hindring for fremskridt.
Den gav vores regering tilladelse til at diskriminere homoseksuelle.
Og hver gang man udtrykte idéen om lige rettigheder for homoseksuelle,
fik jeg Bowers-sagen kastet i ansigtet.
Og det var lige netop det, der skete i den sjette kredsløbsdomstol.
"Hr. Gerhardstein,
efter Bowers-sagen har kredsløbsdomstolene vedtaget,
at homoseksuelle ikke har ret til særlig forfatningsbeskyttelse,
fordi det er ret svært at identificere individuel homoseksualitet.
Ikke sandt?
Hvordan skal vi identificere, hvem de er?"
Jeg husker den dialog,
og jeg husker, hvor vanskeligt dette punkt var for dommer Kennedy,
som om hun gerne ville vide,
hvem de var.
"Mange homoseksuelle skjuler deres orientering,
og fordi homoseksuelle ikke kan identificeres,
medmindre de vælger at identificere sig ved deres adfærd,
kan de ikke udgøre en særlig klasse."
Jeg har faktisk set denne del af proceduren igen,
og jeg vil gerne gøre det om.
Jeg vil gerne henvende mig til…
Jeg vil henvende mig til publikum. Retssalen var fuld.
Og jeg vil bede alle homoseksuelle rejse sig.
De var over det hele.
Så tænkte jeg: "Det er ikke fair."
Bowers-afgørelsen hersker stadig.
Måske er det farligt for dem at blive identificeret.
Vi havde vundet nul beskyttelse
for disse mennesker.
Når man taber en så vigtig sag,
når man lader en by så forsvarsløs,
når man lader folk så ensomme…
…er det svært ikke at tage det personligt.
Usynlighed.
Marginaliserede grupper føler alt for ofte.
Sortes hud har traditionelt gjort os så usynlige for samfundet,
at vi bogstaveligt talt har måttet male vores eksistens på gaden.
I modsætning til de sorte
er LGBTQ-samfundet usynligt, fordi det tvinges til at gemme sig.
De måtte leve i skabet eller blive forfulgt,
de blev arresteret, skudt på, forvist af deres familier eller værre.
Og fordi de har gemt sig, siger samfundet, at de ikke eksisterer.
Kunst af LGBTQ-personer undertrykkes eller kodes,
deres identiteter slettes fra historien.
Som LGBTQ-digter og -essayist Adrienne Rich siger:
"Når nogen beskriver verden, og du ikke er med i den,
er der et øjeblik med psykisk uligevægt,
som om du så i et spejl og ingenting så."
Kan du forestille dig det?
Ja, det triste er, at det kan alt for mange.
Utroligt nok begyndte Cincinnati at ændre sig i starten af 00'erne.
Holdningerne blev langsomt, men sikkert, bedre over for LGBTQ-samfundet.
Jeg tror, vi fik øget antallet af progressive personer,
der ville gøre Cincinnati til et bedre sted.
Men John og jeg var ikke aktivister. Vi demonstrerede ikke.
Vi kæmpede ikke på nogens vegne. Vi gjorde ikke noget af det.
Måske var vi lidt adskilt fra virkeligheden,
fordi vi ikke var så politisk involverede, som vi måske skulle have været.
Men på nogle måder tror jeg, at det at leve åbent som et homoseksuelt par
er en politisk handling.
Ved at være dig selv hjælper du folk til at forstå.
"LGBTQ-personer er ikke så anderledes.
Jeg troede, de var skræmmende og hæslige,
men, nej, de lever bare deres liv.
Og selvom det måske er to mænd,
så er deres liv ikke meget anderledes end mit liv."
Nogle mennesker føler, at LGBTQ-bevægelsen skete hurtigt.
Virkelig hurtigt.
Det forstår jeg.
Men uanset om amerikanerne forstår det eller ej,
kom den ikke ud ad den blå luft.
LGBTQ-bevægelsen havde været i gang i flere årtier.
I begyndelsen af 00'erne så amerikanerne flere LGBTQ-figurer på TV.
Jeg er homoseksuel.
Nyhederne begyndte at dele LGBTQ-historier.
Folks venner og familiemedlemmer begyndte at springe ud.
Så hvis nogen siger, at LGBTQ-bevægelsen skete for hurtigt,
så husk, LGBTQ-aktivister i generationer havde kæmpet for anerkendelse.
Og nu nyder vi resultatet af deres arbejde.
HETERO, MEN FORDOMSFRI
Lawrence mod Texas. Okay.
I Bowers mod Hardwick i 1986
siger retten, at hvis stater vil kriminalisere seksuel samkønsadfærd,
så er det okay.
Vi spoler frem til Lawrence mod Texas.
I Lawrence-sagen blev to voksne anholdt og sigtet for en forbrydelse,
fordi de i deres privatliv havde seksuelt samkvem,
og staten Texas sagde, at den kunne gøre det til en forbrydelse.
I Lawrence-sagen ser retten på en statsvedtægt,
der ligner den, der drejede sig om i Bowers mod Hardwick.
Spørgsmålet til retten er,
om den vedtægt er i strid med det 14. tillægs klausul om retssikkerhed.
I 2003 har højesteret fire liberale dommere og fem konservative.
Men en af dem, Anthony Kennedy,
ser lidt anderledes på det 14. tillæg end hans konservative kolleger.
"Sagsøgerne har ret til respekt for deres privatliv.
Deres ret til frihed under klausulen om retssikkerhed
giver dem den fulde ret til deres adfærd uden indblanding fra regeringen."
Dommer Kennedy gør i domstolens udtalelse noget anderledes og nyt,
idet han siger, at vi må være opmærksomme på individets værdighed.
Sagen bør løses ved at afgøre, om de anklagende som voksne var frie
til at udøve denne private adfærd i deres frihed
under det 14. tillægs klausul om retssikkerhed.
Retten sagde, at man ikke kan forbyde folks intime liv,
fordi man er uenig.
Man skal bevise, at det skader samfundet,
hvilket ikke er bevist. Bøsser lever som alle andre.
Vores pligt er at definere alles frihed,
ikke at foreskrive vores egen moralske kode.
Bowers-afgørelsen var ikke korrekt dengang, og heller ikke i dag.
Den bør ikke forblive bindende præcedens.
Bowers mod Hardwick er hermed omstødt.
Det er en af de få gange, retten faktisk tilsidesætter en tidligere præcedens.
For første gang siger retten, at retten til valg af egen partner
er en grundlæggende rettighed,
der er beskyttet af det 14. tillægs retssikkerhedsklausul.
BØSSEDOMSTOL
Men der var en uenighed i retten.
Dommer Scalia har afgivet en uenig udtalelse…
Scalia læste fra bænken, som er noget, dommere kun gør,
når de er meget utilfredse med resultatet.
"Mange ønsker ikke homoseksuelle som forretningspartnere,
spejderledere for deres børn eller logerende i deres hjem.
De vil beskytte sig selv og deres familier
mod en livsstil, de finder umoralsk og destruktiv."
Så gennemsyret er retten af juristernes anti-anti-homoseksuelle kultur…
"…at den tilsyneladende overser, at den slags kultur ikke er mainstream."
Han sagde, at retten var blevet overtaget af elitister,
af den homoseksuelle dagsorden,
og at den ikke burde involveres i den kulturkrig.
Lad mig fastslå, at jeg intet har imod homoseksuelle…
"…eller nogen anden gruppe med demokratiske midler,
men at overtale medborgerne er én ting,
og at påtvinge ens synspunkter uden demokratisk flertal…"
…er noget andet.
I årene efter Lawrence-sagen sagde Scalia:
"Hvis jeg ikke kan lovgive mod adfærd, jeg finder umoralsk,
på netop det grundlag,
giver retssystemet ingen mening for mig,
for loven bør være baseret på social moral."
Lawrence-sagen gjorde
bogstaveligt talt op med den sociale misbilligelse.
Når det så er konstateret, at de forhold er lige så respektable,
som dem mellem partnere af det modsatte køn,
bliver næste spørgsmål:
"Hvorfor siger I så, at vi ikke kan blive gift?"
En kort historie om homoseksuelle ægteskaber i USA:
To studenteraktivister, Richard Baker og James Michael McConnell,
ansøgte om et ægteskabsbevis i Minnesota.
De blev afvist af funktionæren og af domstolene,
men i Colorado gjorde en anden funktionær, Clela Rorex,
hvis navn er unikt som hendes plads i historien,
det utænkelige.
Sit arbejde.
Et af de par, Clela viede,
var Richard Adams, en amerikaner, og Tony Sullivan, en australier som mig.
Halløjsa.
Men selv da de var gift, blev Tony nægtet arbejdstilladelse.
Den føderale regering hævdede, de "ikke kunne bevise et legalt ægteskab
mellem to bøsser."
Og som svar på det fine brev indledte Tony og Richard den første retssag
og søgte føderal anerkendelse af samkønsægteskab.
De tabte.
Og så kom 90'erne.
Præsident Clinton godkender loven om forsvar af ægteskabet
og forbyder anerkendelse af samkønsægteskab.
Han skiftede dog mening.
Selvfølgelig efter han var gået af, så det var sikkert.
På føderalt plan fortsatte loven under præsident Bush,
men staterne var af en anden mening
og fik legaliseret homoseksuelle ægteskaber.
Alle ægteskaber er nu lige.
Trods ægteskabsloven godkender domstole i Massachusetts og Hawaii
ægteskaber af samme køn, men der sker en modreaktion,
og i 2004 vedtog 13 stater over hele landet forbud mod samkønsægteskab,
inklusive Oregon, Michigan, Kentucky, Utah, Louisiana og Ohio.
I 2011 havde vi været sammen som par i 18 år.
Vi havde en tradition med at få ringe til vores årsdage,
noget, der startede allerede efter syv uger sammen.
John gav mig en diamantring,
for han vidste, at vi skulle være sammen altid.
Efter de første to års forhold talte vi om ægteskab.
Vi havde venner, der afholdt løfteceremonier,
men ikke ægteskaber.
Vi ville giftes.
Men vi besluttede, at for os skulle ægteskab være ægteskab,
ikke bare en symbolsk gestus.
Det skulle have en legal betydning.
Vi ville have regeringen til at sige:
"I betyder noget, I eksisterer. Vi ser jer."
Men staten sagde til os: "I kan aldrig blive gift,
og selv hvis I blev gift i en anden stat, og kunne fremvise et ægteskabsbevis,
kunne staten Ohio sige: "Det betyder intet for os."
Men John og jeg håbede stadig.
I januar 2011 begyndte jeg at bemærke noget anderledes
ved den måde, John gik på.
Det lød bare anderledes.
Som om den ene fod ramte gulvet hårdere end den anden.
Det er en mindre ting, bare denne ændring i lyden af den måde, nogen går på,
og den forsvandt ikke.
Og jeg overbeviste ham til sidst: "Du burde tale med din læge."
Jeg bad Jim ringe til mig, når han fik resultaterne.
Og det ville han gøre.
Og jeg hørte ikke fra ham.
Så jeg ringede til ham, og Jim begyndte at græde.
Han sagde: "Jeg er ked af at sige det i telefonen, men det er ALS."
Og jeg følte, at nogen slog mig i brystet med et baseballbat.
Han fik diagnosen ALS eller Lou Gehrigs sygdom.
Sådan startede det.
Venstre fod, så hans venstre hånd, og så begyndte hans højre side.
Da John blev mere og mere syg,
ville Jim bare sidde og se på ham og elske ham.
Han var hos ham hvert sekund.
Så vores dage gik med at se TV…
…holde hænder…
…og vide, enden var på vej, men ikke præcis hvornår.
Den 26. juni 2013 sad jeg og arbejdede ved spisebordet,
og John kaldt på mig fra sit værelse og sagde:
"Jim, kom herind."
Jeg gik ind på hans værelse, og han så nyheder.
Højesteret har lige ophævet den føderale lov om forsvar af ægteskabet.
Åh gud.
LOV OM FORSVAR AF ÆGTESKABET, 1996
Hvis man er gift, får man som regel bedre betingelser,
og man får måske skattelettelser som Edie Windsor.
Uden anerkendelse af hendes ægteskab fik hun et skattesmæk på 300.000 dollars.
Blev ægteskabet anerkendt, var der ingen skat,
så hun havde meget på spil økonomisk.
Da min smukke Thea døde, var jeg overvældet af sorg.
Midt i min sorg indså jeg, at regeringen behandlede os som fremmede.
Det kommer for højesteret, og ægteskabsloven blev annulleret.
Jeg læste om det og tænkte: "Det her er stort.
Og jeg kunne godt tænke mig at give den her ægteskabssag
en ordentlig chance."
Jeg står ved Johns seng og holder hans hånd.
Jeg krammede og kyssede John og sagde: "Lad os blive gift."
Telefonen ringede, det var Jim, og han sagde: "Hvad laver du i næste uge?"
"Hvorfor? Hvad er der sket?"
Vi bor seks gader fra vores retsbygning.
I en perfekt verden kunne jeg køre John derover i kørestolen
for at få vores ægteskabsbevis, men ikke i Ohio.
Det gav os ét valg, og det var et chartret hospitalsfly.
Vi blev enige om Maryland.
Det var en stille flyvetur
med få ord.
Vi landede i BWI Lufthavn, og vi parkerede på landingsbanen.
I dag er en mindeværdig dag,
ikke kun for to af de mest kærlige og særlige mænd, jeg nogensinde har kendt,
også for alle dem, der kender, elsker og respekterer dem,
og i større forstand
for de amerikanere, der har ventet på at blive anerkendt som lige for loven
og i hjerteanliggender.
Det var en meget kort ceremoni,
og jeg husker, at jeg i starten sagde:
"Vil I holde hinanden i hånden?"
Og så indså jeg, at de hele tiden havde holdt hinandens hænder.
Tag den på omvendt.
Vi kunne gøre noget, vi aldrig havde troet muligt,
tage hinandens hænder og sige ja.
Med respekt for vores store lands lov,
erklærer jeg jer nu for ægtemand og ægtemand,
for evigt forbundne partnere.
Må kærlighed og godhed være med jer for evigt.
Lad os alle glæde os.
Jeg føler mig som
den heldigste fyr
i verden.
Bare glad.
Det er alt, jeg kan sige.
Det var en glædelig begivenhed. Det var det virkelig.
Jeg har aldrig været mere stolt over at være amerikaner, end den dag.
-Hvordan gik det? -Det gik godt.
At John skulle tage den tur, at han kunne gøre det,
var bare kulminationen på, hvem de var som par, og hvad de betød for hinanden.
ENDELIG HR. OG HR.
At kunne gøre de løfter og forpligtelser offentlige og legale
ændrede alt.
Jeg tror, at John og jeg brugte ordet "mand" flere tusind gange hver dag.
"Noget at drikke, mand?"
"Er lydstyrken okay, mand?"
"Jeg elsker dig, mand."
KÆRLIGHED
Jeg var til en picnic, og vi talte om dagens sager,
inklusive Windsor-afgørelsen, og nogen siger:
"Mine gode venner var så begejstrede over Windsor-afgørelsen,
at de fløj til lufthavnen i Baltimore
og blev gift lige midt på landingsbanen.
Det kommer i avisen på søndag." Det her var om fredagen.
Jeg sagde: "Det er spændende. Jeg er glad på deres vegne.
Men du ved, at de har et problem."
Fem dage efter vi blev gift, kom Al hjem til os.
Jeg havde et stykke papir med. En tom dødsattest.
Han sagde: "I har helt sikkert ikke talt om det her,
for hvorfor skulle I tænke på dødsattester, når I lige er gift?
Men forstår I, at når John dør, vil hans sidste civilstand være forkert?
Ohio vil sige, han var ugift, single,
og Jim vil ikke stå som overlevende ægtefælle."
Og de blev rasende.
Jeg må sige, det gjorde mig vred.
De ville vide mere. Hvad skulle der til?
Vi kan lave en kopisag.
Vi kan gå i Windsor-sagens sko
fabrikere den på samme måde, som de fabrikerede den sag.
Jeg kan ikke love en sejr.
Jeg kan kun garantere min bedste indsats, men oddsene er gode.
John mente, det var det rigtige at gøre,
selvom vi begge forstod, at jeg måtte træde væk fra John
for at være til stede i retssalen og til møder.
Vi følte, at vi måtte gøre det.
Så John og jeg talte og sagde hurtigt:
"Ja, vi er på. Lad os se, hvad vi kan gøre."
Vi indgav sagen tre dage senere.
Man må forstå, at jeg er retssagsadvokat.
Jeg løser problemer.
Mine klienters problem var, at de ikke ville få en korrekt dødsattest.
Det er nok for mig. Det burde ikke være så svært.
Vi forsøger ikke at gøre noget prangende, sexet, underligt, usædvanligt,
her i lille, gamle Ohio.
Vi prøver bare anvende højesterets præcedens,
og det var det, vi gjorde.
-Var det bare det, I gjorde? -Nej, men det var et første skridt.
Samkønsægteskab er lovligt i Maryland. Det er lovligt her.
Efter vi forlod retten…
Et par timer senere var jeg hjemme sammen med John,
og tante Tootie var der.
Og telefonen ringede, og Jim lagde på,
og jeg glemmer det aldrig, han sagde: "Vi vandt!"
Det ser ud til, vi vandt."
Det er specielt at se nogen fejre,
at hans dødsattest kan vise, at han er gift.
Det var en god dag.
Et af de lykkeligste øjeblikke mod slutningen af Johns liv.
Det er jeg sikker på.
John levede i tre måneder efter den beslutning.
En aften begyndte jeg at læse en af hans yndlingsbøger for ham,
Weaveworld af Clive Barker,
og de næste par timer blev han bare mere stille,
og han faldt i søvn.
Jeg husker den sidste sætning, jeg læste:
"Løver, han ville komme med løver."
Det var en smuk kærlighedshistorie. Det er alt.
Det var en smuk kærlighedshistorie før sygdommen,
og det var en fantastisk en bagefter.
John døde den 22. oktober 2013,
og vi ansøgte om dødsattesten. Den kom tilbage med den rigtige ordlyd,
og vi fik, hvad vi søgte.
Men Ohio sagde: "Når vi vinder appelsagen, ændrer vi det hele tilbage.
Vi vil ære, hvad folket stemte på, da de forbød samkønsægteskab,
så denne sag er ikke ovre."
Deres kamp er lige begyndt.
Sagen Obergefell mod Hodges går til højesteret.
De får følgeskab af par fra hele Amerika,
der vil have deres ægteskaber anerkendt af deres stat
eller have forbuddet mod samkønsægteskaber ophævet i deres stat.
Det her er stort.
Det kan være det 14. tillæg, når det er bedst.
Eller afviser højesteret denne grundlæggende menneskerettighed?
I januar 2015 fik vi at vide, at højesteret sagde:
"Ja, vi accepterer sagen, som vil hedde Obergefell mod Hodges."
Spørgsmålet var, om det 14. tillæg virkelig kræver,
at staterne skal tillade par af samme køn at blive gift.
Jeg skulle være i retssalen for at høre alt.
Vi ankom klokken syv om morgenen.
Hele atmosfæren…
Der var folk, der støttede homoseksuelles rettigheder,
der var folk, der var imod.
Det var virkelig specielt at se på.
Da vi kom ind i retssalen, blev vi placeret til venstre for bænken.
De giver kun få mennesker adgang, for det er ikke så stort et sted.
Retssalen var mindre end forventet.
Jeg havde et billede af den her enorme retssal.
Så kommer dommerne ind.
Vi har i dag proceduren i sag nr. 14-556, Obergefell mod Hodges,
og de konsoliderede sager.
En af mine helte er Ruth Bader Ginsburg,
og hun er så lille, at når hun sidder bag podiet,
ses hun kun fra halsen og op, men når hun stiller et spørgsmål,
er der ingen tvivl om, at hun virkelig er til stede.
Vi har ændret vores idé om ægteskab.
Ægteskab var et forhold mellem en dominerende mand
og en underordnet kvinde.
Et det være et valg, som en stat bør have ret til?
-Nej. -At holde fast i ægteskabet, som det var?
Nej, slet ikke.
Dommerne afbryder konstant.
Du besvarede ikke mit spørgsmål.
Begge sider.
Det refererer ikke til artikel IV.
Det er frem og tilbage, spørgsmål og svar.
Kongressen skal ikke lovgive om religionsfriheden.
-Ja. -Lader det spørgsmålet være åbent?
Det er fantastisk at se.
Jeg var til stede under Obergefell-proceduren,
og jeg husker den ledende advokat,
der forsvarede lovgivningen mod samkønsægteskaber.
Han bliver spurgt af dommer Kennedy,
som jo har stor indflydelse i sagen:
"Hvad med respekten for parrets værdighed?"
Og den ledende advokat fra Michigan siger:
"Staten Michigan har ingen interesse i pars værdighed."
Og folk rundt om i retssalen, inklusive mig selv, sagde: "Hvad?"
Sagen er fremført.
Så den mundtlige procedure slutter,
og man ved ikke rigtigt, hvornår retten offentliggør sin afgørelse.
Så Jim var der til alle afgørelser i to måneder.
Havde man spurgt mig for nogle år siden:
"Jim, hvad er det 14. tillæg?"
Jeg ville ikke ane det.
Min viden om forfatningen var ret grundlæggende.
Jeg kunne nævne nogle af forfatningstillæggene.
Hvad de stod for, ikke nødvendigvis numrene.
Men jeg kendte ikke forfatningen.
Men det forfatningstillæg understøtter afgørelsen.
OBERGEFELL MOD HODGES, 2015
OBERGEFELL MOD HODGES, AFGØRELSE, 26. JUNI 2015
Dommer Kennedy skal læse den første afgørelse.
Dommer Kennedy har udtalelsen i sag 14-556, Obergefell mod Hodges.
Jeg røg op i stolen,
tog min vens hånd og tænkte: "Okay, nu sker det."
HØJESTERETSDOMMER, 1988-2018
"Urettens natur er, at vi ikke altid ser den i vores egen tid.
Generationerne, der fik stadfæstet rettighedskataloget og det 14. tillæg,
vidste, at de ikke kendte omfanget af frihed i alle dens dimensioner,
så de betroede fremtidige generationer et dokument,
der beskytter alle menneskers ret til at nyde friheden,
mens vi lærer at forstå dens betydning."
Alle vidste…
…hvor vigtigt, det, der skete, var.
"Ægteskabet er den dybeste forening, for det legemliggør de højeste idealer
om kærlighed, troskab, hengivenhed, offer og familie.
Ved den ægteskabelige forening
bliver to mennesker noget større, end de var før.
Som nogle af sagsøgerne i disse sager viser,
indebærer ægteskabet en kærlighed, der kan udstå selv døden.
Det ville være uretfærdigt at sige,
at disse mænd og kvinder ikke respekterer idéen om ægteskab.
Deres påstand…
…er, at de respekterer den
så dybt, at de søger at finde dens opfyldelse for sig selv.
Deres uforanderlige natur dikterer,
at samkønsægteskab er deres eneste virkelige vej til denne dybe dedikation.
De beder om lige værdighed i lovens øjne.
Forfatningen bevilger dem den ret."
Jeg husker, at jeg så disse menneskers ansigter,
og nogle af dem græd som børn, tårerne løb ned ad deres kinder.
Ingen kan være hård omkring noget så dybfølt.
Det var et af de mest fantastiske øjeblikke, jeg har set.
Jeg fortæller mine børn og mine børnebørn, at jeg var der, da retten sagde:
"Døren er åben, I kan gå gennem den, I er fulde medlemmer af samfundet."
Jeg tænkte: "John, jeg savner dig. Gid du var her.
Jeg ville ønske, du vidste, vi vandt. At du oplevede det."
Og den
følelse blev hurtigt efterfulgt af en overraskende erkendelse.
Det var første gang i mit liv som åben homoseksuel…
…jeg følte mig som ligeværdig amerikaner.
Bliv hos os. Tilbage til Højesteret.
Nogle af praktikanterne kommer løbende med afgørelsen.
Her kommer vores praktikanter med afgørelsen.
Retten har afsagt sin dom. Her er den.
Der står, at det 14. tillæg kræver,
at stater skal muliggøre ægteskabet mellem to af samme køn,
og at de skal anerkende ægteskab mellem to af samme køn…
Jeg sad i retssalen mellem mine venner og vidste,
at ordet er kommet ud til folk udenfor, og at der er fest.
Folk fejrer det.
og jeg tænker bare: "Bliv nu færdig. Jeg vil ud."
Al og jeg går arm i arm, og vi leder vores gruppe,
og mængden delte sig lige foran os.
Vi tog et skridt, og den delte sig igen,
og folk græd og heppede, sang og fejrede.
Vi kommer ud på trappen, og demonstranterne er på begge sider.
Der er fantastiske kor, der synger,
og det er totalt uharmonisk, fordi al lyden sker på én gang,
og alle medierne samles om ham, og Jim taler ind i 25 mikrofoner.
Jeg vil takke mine advokater.
Og især Al Gerhardstein, der stod ved min side hvert eneste skridt på vejen.
Så ringer præsidenten.
-Hej. Er det Jim? -Ja, det er det.
Jeg ville bare sige tillykke.
Mens han taler med præsidenten, lægger vicepræsident Biden en besked.
Du har ikke bare været et godt eksempel for folk,
men du vil også skabe en varig forandring i landet.
Ja. Tak.
Jeg mener, det er bare sådan et øjeblik,
som aldrig kan gentages, og det vil man heller ikke.
Det var fantastisk at gå gennem menneskemængden
og mærke kærligheden.
Kærlighed er kærlighed.
Dagen slutter i Cincinnati med homoseksuelle par, der gifter sig,
og så starter festen.
Og med den magt, som er tildelt af de Forenede Staters højesteret,
glæder vi os i dag i kærlighedens kraft.
I må forsegle jeres løfter med et kys.
Og det fortsatte næste dag med Gay Pride.
Hvor mange sager ender med en parade gennem byens centrum,
hvor alle går helt amok?
Glædelig Pride.
Der var så mange unge mennesker langs gaderne,
og de kiggede på Jim og bevægede lydløst deres læber:
"Tak."
Der var hundredvis af ansigter,
der sagde: "Det er sådan, det burde være."
At gå gennem denne by, der havde ændret sig så drastisk,
den mest bøsseuvenlige by i landet,
til dette vidunderlige, indbydende sted.
Det glemmer jeg aldrig.
John ville synes, det var så morsomt.
Hvis du fortalte ham, at hans sygdom havde ført til en historisk ændring
af det amerikanske retssystem,
ville han nok give dig det blik.
Ligesom, du ved: "Nu skal du høre."
Den slags blik. Men jeg kan se ham sige:
"Se, tante Tootie, det handler i virkeligheden kun om kærlighed.
Sådan er det bare."
Han ville forklare mig det. Det tror jeg, han ville.
Og jeg tror, at han ville være meget stolt over,
at hans ægteskab var en del af det.
SAGEN ER AFSLUTTET!
"LIGE VÆRDIGHED" SAMKØNSÆGTESKAB NU LOVLIGT I ALLE STATER
Det var endnu en lektion om, at bevidste forsøg
på at anvende forfatningens regler på vores nationale liv
kan skabe ekstraordinære øjeblikke.
Hjertet af det 14. tillæg er den originale betydning af borgerrettigheder,
de rettigheder, du må have som person
for at være fuldt ud til stede i samfundet.
Ved at anerkende menneskets grundlæggende borgerrettigheder,
bevæger vi os mere end 150 år frem,
og vi er stadig ved at finde ud af, hvad det betyder.
Det 14. tillæg, som jeg for år tilbage var totalt uvidende om…
Nu kender jeg det,
og jeg forstår, hvordan det tillæg er så vigtigt et redskab
for at sikre, at vi behandles lige.
Det hjælper os til at nærme os vores amerikanske værdi, "Vi, folket",
og at leve op til de forpligtelser er en meget meningsfulde ting.
Det drev mig, og jeg måtte leve op til mine løfter til John.
Fordi jeg elskede ham, og…
…kærligheden vinder. Det gjorde den den dag.
KÆRLIGHEDEN VINDER
Ægteskabsligestilling viser, at det 14. tillæg kan være inkluderende,
en bro til det Amerika, der ærer den kærlighed, vi føler for hinanden.
Delvist grundet det 14. tillæg
er LGBTQ-samfundet er gået fra at blive set som frygtede fremmede
til at blive behandlet som mennesker,
som levende mennesker af kød og blod, som fortjener lige rettigheder.
Og på samme måde har en anden gruppe kæmpet for,
at Amerika skulle anerkende deres fælles menneskehed.
De ønsker også det 14. tillæg som en bro til den amerikanske drøm,
men i stedet har de ramt en mur.
Tekster af: Else Katrine Nielsen