‎Deci, de ce aici?
‎De ce în America?
‎Părinții mei au venit în Statele Unite,
‎ca mulți alți imigranți, ‎în căutarea unei vieți mai bune.
‎Aici era…
‎tărâmul făgăduinței.
‎Era locul unde un imigrant putea ‎să-și găsească pacea
‎și să-și facă o familie, o casă.
‎Aveam zece ani când am venit în SUA.
‎Pentru părinții mei, reprezenta pacea, ‎șansa la o viață mai bună
‎și un viitor luminos.
‎Părinții mei au ales SUA ‎ca să se asigure că am oportunitățile
‎care mi-ar fi fost inaccesibile ‎în Palestina.
‎Părinții mei au ales America ‎pentru economie, pentru slujbe…
‎pentru că în această țară pot fi ‎mândră că sunt musulmană.
‎Părinții mei m-au adus în SUA
‎în căutarea unor șanse mai bune,
‎mai exact, o educație mai bună ‎pentru mine și frații mei mai mici.
‎Eu și părinții mei adoram această țară.
‎Credeam ‎că sunt cel mai norocos copil din lume,
‎fiindcă am avut șansa să fiu aici ‎și am avut șansa…
‎să mă nasc aici.
‎Deci, s-a ridicat America ‎la nivelul așteptărilor tale?
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎SCHIMBARE: LUPTA PENTRU LIBERTATE
‎Al 14-lea Amendament e o promisiune.
‎Protecție, egalitate, ‎tratament echitabil și libertate.
‎Spune că SUA e o țară în care oricine ‎își poate construi o viață mai bună.
‎Propune viziunea unei țări ‎capabile de schimbare și dezvoltare.
‎Și e o promisiune pentru oricine ‎de pe teritoriul american,
‎nu doar pentru cetățeni.
‎Autorii acestui amendament au ales ‎un cuvânt anume.
‎„Persoană”.
‎Oricine e pe teritoriul american are ‎garantate drepturile fundamentale.
‎Acest cuvânt, „persoană”, ne amintește ‎de umanitatea noastră comună.
‎Toți suntem oameni ‎care merită empatie și demnitate.
‎Al 14-lea Amendament protejează oamenii ‎aflați sub jurisdicția Statelor Unite
‎și le garantează tratament echitabil ‎și protecție egală în fața legii.
‎Acest amendament folosește cuvântul ‎„persoană”, nu „cetățean”.
‎E diferență importantă,
‎deoarece înseamnă ‎că aceste protecții se aplică tuturor.
‎Rezidenților permanenți, imigranților…
‎Diferența dintre cine e persoană ‎și cine e cetățean legal
‎e o mare dezbatere
‎și face obiectul acestei lupte. ‎Cine se încadrează? Și în ce fel?
‎Așa cum am văzut iar și iar,
‎diferența între ceea ce oferă SUA ‎și cuvintele celui de-al 14-lea Amendament
‎poate fi enormă.
‎Și prăpastia dintre acțiunile Americii ‎și promisiunea acestui amendament
‎e resimțită adesea ‎ca un abis insurmontabil
‎pentru un anumit grup:
‎imigranții.
‎FAMILIILE NU AU GRANIȚE
‎Imigranții fac parte ‎din esența Statelor Unite.
‎Contribuția lor este enormă.
‎Imigrația e unul ‎dintre punctele forte ale SUA.
‎Așa s-a construit țara. ‎Așa au venit tineri în țară.
‎Facem parte din fibra țării
‎cu gastronomia, cultura, ‎tradițiile noastre.
‎Imigrația aduce talente, ‎consumatori, lucrători
‎și ne transformă ‎într-o țară mai puternică.
‎COFONDATOR GOOGLE
‎COFONDATORI YOUTUBE
‎Suntem cei care îmbunătățesc ‎această țară,
‎deoarece vrem ‎să facem parte din promisiunea ei.
‎N-aș recunoaște această țară
‎dacă n-ar exista acest amestec de culturi.
‎E o mare bucurie că nu suntem toți la fel.
‎Oamenii vin în Statele Unite ‎ca să devină cetățeni legali.
‎Practic, ei jură credință Constituției.
‎Constituția e factorul unificator ‎în Statele Unite.
‎Cred că cei care se uită în oglindă ‎și văd un patriot
‎ar trebui să înțeleagă că imigrația
‎înseamnă că o grămadă de oameni spun: ‎„Așa e! Aveți o țară grozavă!”
‎Asta e…
‎Ce poate fi o laudă mai mare?
‎PROMISIUNE
‎Când Părinții Fondatori s-au gândit ‎la cetățenie,
‎nu s-au gândit să includă femeile, ‎persoanele de culoare…
‎Existau multe restricții ‎referitoare la cine putea fi
‎cetățean cu drepturi depline.
‎Totuși, Războiul Civil, emanciparea ‎și al 14-lea Amendament
‎au transformat radical posibilitățile
‎de includere în statutul de cetățean.
‎Clauza privind cetățenia dată la naștere
‎e esențială în trecerea de la o națiune ‎a imigranților bărbați albi
‎spre un viitor în care ‎exista posibilitatea diversității
‎în democrația noastră.
‎„Acest amendament propus de mine
‎are doar un caracter declarativ, ‎deoarece legile țării prevăd deja
‎că fiecare persoană născută în SUA
‎și supusă jurisdicției acesteia
‎este, în temeiul dreptului natural ‎și național,
‎cetățean al Statelor Unite.”
‎Mozaicul nostru contemporan de culturi ‎și comunități
‎datorează mult ‎clauzei cetățeniei date la naștere
‎care afirmă că toți cei născuți aici ‎aparțin acestei țări.
‎E cel mai incluziv limbaj posibil.
‎Și e o idee atât de radicală,
‎încât încinge spiritele ‎chiar și după 150 de ani.
‎Cetățenia la naștere
‎- Cetățenia la naștere… ‎- Cetățenia la naștere…
‎Cetățenia la naștere a făcut mereu parte ‎din dreptul cutumiar,
‎dar acum e atacată.
‎Al 14-lea Amendament e discutabil.
‎Se aplică al 14-lea Amendament ‎până într-atât
‎încât oricine e născut ‎în America e cetățean american?
‎Textul amendamentului e clar.
‎Trebuie să schimbăm politica.
‎Stimulează imigrația ilegală.
‎E legea țării noastre. ‎Scrie în Constituție.
‎Legea privind „copiii făcuți ‎pentru cetățenie” nu e rea pentru țară?
‎Își bat joc de cetățenia americană.
‎Sute de mii de copii ‎ai imigranților ilegali
‎sunt făcuți automat cetățeni ‎ai Statelor Unite în fiecare an
‎din cauza acestei politici nebunești ‎căreia îi putem pune capăt.
‎Această dezbatere atinge punctul nevralgic ‎al celor mai profunde neliniști americane.
‎A cui e America?
‎Prin al 14-lea Amendament, ‎ne-am confruntat în premieră
‎cu sensul ideii de cetățenie.
‎A fost scris în principal ‎pentru a asigura că afro-americanii
‎își câștigă drepturile ‎după Războiul Civil,
‎dar va testa în curând ‎limitele incluzivității americane
‎înglobând și imigranții.
‎Pe insula Ellis nu sosesc ‎doar imigranți europeni,
‎ci și un nou grup de imigranți din vest.
‎Iată-l, domnilor!
‎Aur pur din California.
‎Nu se poate!
‎Și zici că e și mai mult?
‎Națiunea e cuprinsă de o epidemie: ‎Febra Aurului.
‎BELȘUGUL AURULUI
‎AUR
‎în 1848 se descoperă aur în California
‎și America își îndreaptă privirea ‎spre vest.
‎În timpul Febrei Aurului din California,
‎chinezii au început
‎să imigreze în Statele Unite ‎în număr mare.
‎Între timp, guvernul face echipă ‎cu marii industriași,
‎hotărând că e nevoie ‎de căi ferate în toată țara
‎ca să extindă Revoluția Industrială.
‎Au nevoie de muncitori ‎ca să le construiască,
‎iar majoritatea covârșitoare ‎a acestor muncitori sunt chinezi.
‎Rolul imigranților chinezi
‎în construcția ‎Căii Ferate Transcontinentale
‎a fost scânteia Revoluției Industriale ‎din SUA.
‎Astfel, muncitorul e esențial ‎pentru crearea Americii moderne.
‎Chinezii veneau în Statele Unite
‎pentru a-și face o viață aici,
‎la fel ca toți ceilalți imigranți
‎care veneau în Statele Unite.
‎De-a lungul anilor,
‎pe măsură ce SUA intră ‎într-o criză fiscală și economică
‎la finalul secolului 19, ‎se întețesc sentimentele anti-chineze.
‎ANTI-CHINEZ
‎Pe măsură ce economia se înrăutățește,
‎chinezii devin ținta fricii și frustrării ‎pentru mulți americani.
‎Exista ideea că în ierarhia rasială ‎din Statele Unite
‎ei erau o rasă care nu putea fi asimilată ‎într-o cultură albă,
‎pentru că erau prea diferiți.
‎Congresul SUA e supus presiunii
‎să aprobe legi ‎care interzic imigranților chinezi
‎să intre în țară.
‎„Dacă nu-i angajezi, ‎îi poți alunga din țară.
‎Treziți-vă, munca voastră reîncepe!
‎La nevoie, ne vom folosi și de gloanțe.
‎Vom trimite leprele astea cu ochi oblici ‎înapoi cu vaporul.
‎Chinezii trebuie să plece!”
‎Masacrul Chinezilor din 1871
‎a fost rezultatul anilor de intensificare ‎a sentimentelor anti-chineze.
‎A fost unul dintre cele mai mari linșaje ‎din istoria SUA.
‎În urma unei altercații, ‎a fost chemat un polițist.
‎Polițistul a chemat întăriri.
‎Un fermier alb care urmărea pe cineva ‎a fost împușcat.
‎Apoi s-a răspândit un zvon
‎că chinezii ucideau albi
‎și au apărut vreo 500 de oameni
‎și au înconjurat cartierul chinezesc.
‎„Telegrama spune că 100 de oameni ‎sunt înarmați cu carabine
‎și se aud în mod regulat salve.
‎Se trage la întâmplare de pe acoperișuri ‎și în casele chinezilor.
‎Șeriful și autoritățile au renunțat ‎la încercările de a calma mulțimea.
‎Să fie o lecție pentru chinezi ‎să nu se opună poliției.”
‎NU ANGAJĂM CHINEZI
‎Masacrul Chinezilor e o pată ‎a istoriei noastre
‎la doar câțiva ani după ratificarea ‎celui de-al 14-lea Amendament
‎și contrazice profund ‎promisiunea Americii.
‎Mulți dintre noi nu știu ‎nici despre această moștenire oribilă,
‎nici ce s-a întâmplat ulterior.
‎1868 ‎AL 14-LEA AMENDAMENT
‎LEGEA EXCLUDERII CHINEZILOR
‎Legea excluderii chinezilor a interzis ‎tuturor muncitorilor chinezi
‎și tuturor chinezilor, ‎indiferent de ocupație sau statut,
‎să fie naturalizați.
‎Iar legea a fost larg aclamată.
‎Oamenii s-au bucurat ‎să vadă că guvernul federal
‎preia frâiele imigrației.
‎Și nu doar că avem în premieră ‎o lege federală privind imigrația,
‎ci scopul ei era explicit unul rasist.
‎Legile excluderii au condus ‎la lucruri oribile.
‎MASACRUL DE LA ROCK SPRINGS, 1885
‎A încurajat violența împotriva chinezilor.
‎A separat familiile.
‎Chinezii aveau acces ‎doar la cele mai proaste locuri de muncă.
‎Dar aceasta a devenit ‎o poveste a unei rezistențe incredibile
‎în care comunitățile chineze ‎s-au organizat incredibil
‎și au făcut tot ce le stătea în putere ‎să lupte împotriva acestor legi rasiste.
‎„Am venit să pledăm ‎pentru cei 150.000 de rezidenți chinezi
‎ale căror libertăți sunt amenințate.
‎Vor fi trimiși ca vitele ‎din casele lor iubite,
‎din țara pe care au fost învățați ‎s-o iubească
‎și aruncați pe un țărm străin.
‎Acest nou act monstruos e uluitor.
‎E cu atât mai uluitor ‎cu cât o măsură atât de crudă și inumană
‎a fost adoptată de bunăvoie ‎și în grabă de către Congres
‎și semnată de un președinte creștin ‎în Statele Unite,
‎tărâmul libertății și refugiul ‎celor asupriți din toate națiunile.”
‎Chinezii au intentat un proces
‎pentru încălcarea drepturilor ‎conferite de-al 14-lea Amendament
‎și au adoptat ‎o strategie juridică foarte inteligentă
‎pentru a riposta ‎față de legislația discriminatorie.
‎Multe dintre aceste procese ‎au fost pierdute.
‎Dar Won Kim Ark și Yick Wo contra Hopkins ‎sunt cele două procese câștigate.
‎Principiul din cazul Yick Wo spune ‎că Clauza Protecției Egale
‎include și cetățenii, și non-cetățenii.
‎Dacă ești aici, ‎chiar dacă ești aici ilegal,
‎trebuie să ți se acorde anumite drepturi.
‎Ai dreptul să te aperi, ‎ai dreptul să faci recurs
‎și să argumentezi că ar trebui ‎să-ți fie permisă șederea. E remarcabil.
‎Wong Kim Ark stabilește acest principiu ‎al cetățeniei date la naștere.
‎Al 14-lea Amendament a sosit ‎la momentul potrivit
‎ca să protejeze nu doar drepturile ‎celor care fuseseră înrobiți,
‎ci și drepturile copiilor imigranților,
‎indiferent de rasă.
‎Litigiile chinezilor au fost esențiale, ‎pentru că au oferit baza
‎legislației noastre ‎legate de imigrare și cetățenie
‎care se aplică tuturor, ‎nu doar chinezilor.
‎Curtea Supremă a decis în mai multe cauze.
‎Poate cea mai răsunătoare nedreptate ‎a fost în cazul lui Chae Chan Ping.
‎Prin acest caz, s-a susținut ‎o lege foarte nedreaptă
‎a excluderii chinezilor.
‎Chae Chan Ping era un chinez ‎care trăia legal în Statele Unite.
‎Locuia în San Francisco ‎și a vrut să se întoarcă în China
‎și, conform legii în vigoare,
‎se putea întoarce în China ‎cu condiția ca, înainte de plecare,
‎să obțină un certificat ‎din partea autorităților
‎că trăise permanent în Statele Unite ‎și avea reședință permanentă.
‎Cât timp era în China, s-a amplificat ‎presiunea pentru măsuri și mai puternice
‎împotriva chinezilor din Statele Unite
‎și, în timp ce era efectiv pe drum ‎într-un vapor care venea de la Hong Kong,
‎Congresul Statelor Unite a schimbat legea
‎și a spus că, chiar dacă ai certificatul,
‎nu poți să intri în Statele Unite.
‎Și, la patru zile ‎după ce legea a intrat în vigoare,
‎el a ajuns în portul San Francisco.
‎A prezentat certificatul, ‎iar oficialitățile i-a spus că SUA
‎nu recunosc aceste certificate.
‎Guvernul însuși, conform propriilor legi, ‎îți promite că ai voie să te întorci.
‎Ar trebui să fie obligat ‎să-și țină promisiunea,
‎dar el a fost ținut într-un centru ‎de detenție pentru imigranți
‎o perioadă îndelungată ‎în timp ce procesul lui era pe rol.
‎SUNT ZECI DE MII DE POEME PE ACEȘTI PEREȚI
‎TOATE SUNT STRIGĂTE DE SUFERINȚĂ ‎ȘI TRISTEȚE
‎ZIUA ÎN CARE AM SCĂPAT DE ÎNCHISOARE ‎ȘI AM AVUT SUCCES
‎Când începi să examinezi ‎perioada excluderii chinezilor,
‎legea imigrării intră ‎într-un alt tip de conversație.
‎CEA MAI MARE TEMERE A PERIOADEI
‎E CĂ UNCHIUL SAM AR PUTEA FI DEVORAT ‎DE STRĂINI.
‎Curtea începe să spună: ‎„Ne gândim la imigrație ca la un război.”
‎Se credea că din China va veni ‎un potop de imigranți
‎care urmau să ne ia America.
‎Și că, la fel ca în război,
‎guvernul are voie să facă ‎tot ce e necesar pentru a apăra țara.
‎CURTEA SUPREMĂ A SUA, 1894
‎Curtea Supremă a venit ‎cu acest argument iscusit
‎potrivit căruia e vorba ‎de securitatea națională
‎și, prin urmare, ‎cel de-al 14-lea Amendament nu se aplică.
‎„A păstra independența ‎și a oferi protecție
‎împotriva agresiunilor străine
‎e datoria supremă a fiecărei națiuni.
‎Nu contează dacă aceste agresiuni
‎vin din partea unei națiuni străine ‎sau a hoardelor lor care ne asaltează.”
‎Nu e deloc clar de ce, dintr-o dată,
‎ar trebui să fim îngroziți ‎de imigranți din Asia,
‎dar Curtea o ia pe această cale absurdă
‎și aici suntem și în ziua de azi.
‎PROMISIUNE
‎Legile de excludere a chinezilor ‎nu durează câțiva ani,
‎nici câteva decenii.
‎Interdicția totală a imigrației chinezilor ‎durează până în 1943.
‎Șaizeci și unu de ani.
‎E rezultatul faptului că Curtea Supremă
‎a pus frica mai presus de Constituție.
‎Frica e o unealtă
‎folosită constant de adversarii ‎celui de-al 14-lea Amendament
‎pentru a discrimina ‎pe oricine era catalogat „străin”.
‎Dacă e să fim onești,
‎în afară de amerindieni,
‎oricine din această țară e urmașul ‎unui „străin”.
‎Decizia din cazul Chae Chan Ping ‎stabilește un precedent
‎pentru dezumanizarea grupurilor ‎marginalizate ale imigranților,
‎tratându-i nu ca persoane,
‎ci ca străini care nu merită ‎să beneficieze de drepturile cetățeniei.
‎Și e o rețetă care se va folosi ‎în toată istoria Americii.
‎Trimiteți-mi ‎pe-ai voștri sărmani și istoviți
‎Trimiteți-mi mulțimile ‎care tânjesc după libertate
‎Anii '20 au reflectat paradoxul.
‎Pe de o parte, toleranța ‎față de jazz și subcultura ‎flappers‎,
‎pe de alta, intoleranța ‎și neîncrederea față de străini.
‎Țara imigranților își închisese poarta ‎dând legi stricte împotriva imigrației,
‎dar îi va fi tot mai greu ‎să se izoleze de restul lumii.
‎LEGEA IMIGRĂRII DIN 1924
‎Această perioadă a anilor '20 ‎e aceeași perioadă a legilor Jim Crow
‎în care se observă reafirmarea ‎ierarhiei rasiale în toată țara
‎și se manifestă același impuls ‎ca în cazul legilor Jim Crow
‎de a rezerva elitei albe ‎cetățenia și apartenența.
‎COTELE DE NAȚIONALITATE
‎Se observă apariția ‎unor cote de origine națională,
‎menite să împiedice oamenii ‎din afara Europei de Vest
‎să vină în Statele Unite.
‎Numărul vizelor pentru noii imigranți ‎era limitat,
‎apoi vizele erau alocate ‎într-un mod care să asigure că imigrația
‎va fi albă în viitorul apropiat.
‎Vă cer, în numele patriotismului
‎care iubește America, ‎să o ducem spre victorie.
‎Vocea patriotismului pervertit
‎oglindește o teamă străveche ‎din trecutul american
‎că o națiune construită de la zero
‎se va pierde pentru totdeauna ‎în fața străinilor.
‎Vă întreb dacă vă veți ridica în picioare
‎și veți jura alături de mine ‎că vom reda americanilor America.
‎Cine erau acești oameni privilegiați
‎care se simțeau îndreptățiți ‎să monopolizeze țara‎?
‎Strategiile de rezistență ‎față de imigrație nu sunt noi.
‎Sunt la fel în anii 1880, ca în anii '30
‎sau în anii 2020,
‎apărând ori de câte ori limbajul incluziv ‎al celui de-al 14-lea Amendament
‎nu mai e văzut ca o promisiune, ‎ci ca o amenințare.
‎Cerințele culturale ale supremației albe
‎e să fim o identitate monorasială, ‎unică.
‎Acest aspect e în conflict ‎cu altă cerință a supremației albe,
‎un aspect ce ține mai mult de economie
‎și care spune că da, ‎e minunat să avem o comunitate albă,
‎dar cine va face muncile grele?
‎Cine va semăna pământul ‎și va culege recoltele?
‎Cine va îngriji copiii și va spăla pe jos?
‎Deci, avem cerințe economice ‎ale supremației albe
‎și o clasă muncitoare non-albă, ‎plătită prost și, în cel mai bun caz,
‎una care poate fi deportată ‎sau înlăturată.
‎Așadar, între anii 1920 și 1930,
‎un milion de imigranți mexicani intră ‎în Statele Unite.
‎Angajatorii voiau ‎ca tot mai mulți muncitori mexicani
‎să lucreze pe ogoarele ‎și căile ferate din vestul american.
‎Odată ce începe Marea Criză,
‎devine foarte clar că imigranții mexicani
‎sunt nedoriți ca cetățeni permanenți.
‎Ciclurile imigrației sunt dictate ‎în mare parte de rațiuni economice,
‎iar legea încearcă să țină pasul.
‎Legea încearcă să inventeze un motiv
‎pentru care e în regulă să aduci chinezi ‎să lucreze la căile ferate,
‎apoi să-i dai afară.
‎Se întâmplă același lucru cu mexicanii,
‎care sunt încurajați să vină aici,
‎apoi mai târziu, ‎când ciclul economic se schimbă,
‎să fie deportați în masă.
‎În anii 1930, ‎peste 400.000 de imigranți mexicani
‎sunt obligați să participe ‎la așa-numitul „Program de Repatriere”.
‎1929-1936 ‎REPATRIEREA MEXICANĂ
‎Muncitorii mexicani au fost făcuți ‎țapi ispășitori
‎de către cei care credeau ‎că mexicanii fură slujbele americanilor.
‎„Se spune că această campanie de deportare
‎are menirea de a asigura ‎slujbele cetățenilor americani.
‎E o păcăleală. Nu e adevărat.
‎E doar un atac rasist ‎împotriva tuturor mexicanilor.
‎Nu suntem nici ilegali,
‎nici indezirabili.”
‎Ideea că totul e un joc cu sumă nulă ‎e cel mai mare sofism din economie.
‎Prin definiție, ‎dacă ești plătit pentru ceva,
‎creezi mai multă bogăție ‎și mai mult venit decât obții,
‎fiindcă o parte din el merge la angajator.
‎Contribui la bogăția țării, ‎nu scazi nimic din ea.
‎De fapt, ‎60% dintre ei erau cetățeni americani.
‎„Am ajuns la gară probabil în zori, ‎fiindcă era încă întuneric.
‎Plângeam. Cine n-ar fi plâns?
‎Mulți plângeau.
‎Mergeam într-un loc necunoscut.
‎Ce știam eu despre Mexic?
‎Tata era foarte mândru ‎că suntem cetățeni americani.
‎Le spunea tuturor ‎că suntem cetățeni americani
‎și că locul nostru nu era acolo.
‎La școală, fetele nu mă voiau acolo.
‎Spuneau: „Întoarce-te în țara ta.
‎N-ai ce căuta aici.”
‎Mulți oameni ne-au discriminat ‎pentru că eram cetățeni americani.
‎Nu e ciudat?
‎Aici, englezii ne discriminează ‎pentru că suntem mexicani.
‎Deci, unde e locul nostru?
‎Dar locul englezilor unde e?
‎Locul lor e în Europa, nu?”
‎Operațiunea Wetback a fost ‎o altă campanie traumatizantă
‎împotriva mexicanilor.
‎Au fost puși în detenție,
‎în vapoare, în trenuri, în avioane
‎și deportați în Mexic.
‎Acest lucru reflectă foarte bine ‎fricile și politicile epocii.
‎Tot în 1954 era campania pentru cazul ‎Brown contra Consiliului Educației.
‎Mulți oameni erau foarte îngrijorați
‎de schimbarea demografiei țării,
‎iar Operațiunea Wetback ‎a fost una dintre reacții.
‎Un caz ca cel al lui Chae Chan Ping
‎e ca o bombă cu ceas.
‎Chiar dacă există protecții formale ‎în baza celui de-al 14-lea Amendament
‎cum ar fi tratamentul echitabil,
‎în Operațiunea Wetback
‎acestea trec în plan secund față ‎de temerile privind securitatea națională
‎și față de temerile legate ‎de idealul supremației albe.
‎De ce ai venit să muncești aici?
‎Muncesc pentru o viață mai bună
‎decât acolo, în țara mea.
‎Muncesc aici pentru că pot avea grijă ‎de familia mea mult mai bine.
‎Munca mexicanilor e tratată ca un obiect
‎care e folosit la nevoie și apoi eliminat ‎pur și simplu prin deportare în masă
‎într-o manieră care seamănă
‎cumva cu o crimă împotriva umanității.
‎America respinge al 14-lea Amendament,
‎ideea că suntem oameni cu toții,
‎și adoptă delimitarea de celălalt ‎ca politică de imigrație.
‎Și puțini potentați au întrupat ‎această ideologie
‎mai înverșunat decât Harlon Carter,
‎arhitectul Operațiunii Wetback.
‎Harlon B. Carter a fost ‎șeful patrulei de frontieră
‎de la granița cu Mexicul.
‎Și ce e important de știut ‎despre Harlon B. Carter
‎e că în 1931, când era adolescent,
‎a venit într-o zi de la școală ‎și a găsit-o pe mama lui foarte supărată.
‎Ea i-a spus că văzuse ‎niște copii mexicani în fața casei
‎și se temea că le-ar fi furat mașina.
‎Harlon Carter și-a luat pușca ‎și a plecat să-i caute pe acei băieți.
‎I-a găsit la o scăldătoare
‎și le-a zis: „Trebuie să veniți ‎la mine acasă și să vorbiți cu mama,
‎ca să afle ce s-a întâmplat.”
‎Unul dintre băieții din grup era ‎Ramon Casiano.
‎Iar Ramon Casiano a refuzat ‎să meargă acasă la Harlon Carter.
‎Harlon Carter și-a luat pușca și a pus-o ‎la pieptul lui Ramon Casiano.
‎Când Ramon a râs ‎și a dat la o parte țeava puștii…
‎Harlon Carter a apăsat pe trăgaci ‎și l-a ucis pe Ramon
‎pe străzile din Laredo.
‎Harlon a fost judecat ‎și condamnat pentru omor.
‎Sentința a fost revocată ‎pe baza unui detaliu tehnic.
‎După câțiva ani, Harlon Carter se alătură ‎Patrulei de Frontieră,
‎urcă în ierarhia organizației ‎și la începutul anilor '50
‎e șeful Patrulei de Frontieră ‎a Statelor Unite cu Mexicul
‎și e creierul Operațiunii Wetback
‎și a traumelor provocate de aceasta ‎în 1954.
‎Carter părăsește ulterior ‎Patrula de Frontieră
‎și devine ‎șeful Asociației Naționale a Armelor.
‎Și ce face el la Asociația Națională ‎a Armelor are o importanță crucială.
‎Harlon Carter o transformă ‎dintr-o organizație a amatorilor de arme,
‎o organizație a vânătorilor,
‎într-o organizație ‎și o asociație politică uriașă
‎care protejează ‎dreptul de a avea arme cu orice preț.
‎Își folosesc presa ‎pentru a îngropa știrile adevărate.
‎Își folosesc școlile pentru a-i învăța ‎pe copii că președintele lor e un Hitler.
‎Își folosesc vedetele și cântăreții, ‎comediile și ceremoniile de premiere
‎pentru a-și repeta ‎la nesfârșit propaganda,
‎apoi își folosesc fostul președinte ‎pentru a susține rezistența.
‎Totul ca să-i facă ‎să mărșăluiască, să protesteze,
‎să-i facă să urle „rasism”, „sexism”, ‎„xenofobie” și „homofobie”,
‎să spargă ferestre, să incendieze mașini, ‎să blocheze autostrăzi și aeroporturi,
‎să intimideze și să terorizeze cetățenii
‎până când singura opțiune rămâne ‎e ca poliția să-și facă treaba
‎și să oprească nebunia.
‎Și când se întâmplă asta, o vor folosi ‎drept scuză pentru indignarea lor.
‎Singura cale de a opri asta,
‎singurul mod în care ne putem salva ‎țara și libertatea
‎e să luptăm împotriva violenței minciunii ‎cu pumnul strâns al adevărului.
‎Sunt Asociația Națională a Armelor
‎și sunt cel mai sigur loc al libertății.
‎ALĂTURAȚI-VĂ AZI
‎Mesajul bazat pe frică e folosit ‎pentru a uni un grup
‎împotriva unui dușman perceput ‎ca periculos și înfricoșător.
‎Unul dintre cuvintele pe care le folosesc ‎mereu aceste mesaje e „infractor”.
‎De la început,
‎societatea noastră a ales în funcție ‎de rasă ce și cum să incrimineze.
‎Imigranții au fost mereu ‎ținte ale incriminării.
‎PERICOLUL CHINEZ
‎Una dintre primele legi ‎care vizau drogurile
‎a fost o ordonanță din San Francisco ‎din 1875 împotriva fumoarelor de opiu,
‎fiindcă erau asociate cu chinezii.
‎La fel cu canabisul.
‎EXTRACT DE CANNABIS AMERICANA
‎Canabisul era discutat ‎ca un nou potențial medicament
‎care avea o serie de beneficii,
‎dar când a fost asociat cu mexicanii
‎și am început să-i spunem „marijuana”,
‎atunci au început să apară legi federale
‎care incriminau consumul de marijuana.
‎Oamenii de culoare sunt demonizați
‎și numiți „infractori” și „străini”.
‎Când combini acești termeni,
‎creezi o categorie de oameni
‎cărora li se refuză drepturile ‎pe care al 14-lea Amendament
‎a fost menit să le protejeze.
‎De-a lungul istoriei noastre, ‎vedem interacțiunea
‎dintre discriminarea afro-americanilor
‎și discriminarea imigranților.
‎După ce legile Jim Crow au fost ‎adoptate în Statele Unite,
‎ai un sistem paralel,
‎iar în vestul american „Jim Crow” devine ‎„Juan Crow”.
‎SERVIM DOAR ALBI
‎TEXANI ARESTAȚI PENTRU LINȘAJ
‎MEXICAN, LINȘAT
‎UN NOU LINȘAJ AL MEXICANILOR
‎Această istorie se repetă foarte mult ‎în anii '90
‎referitor la detențiile în masă.
‎LEGEA IMIGRĂRII DIN 1996
‎Cele mai nocive legi ‎referitoare la imigrație
‎de la cotele originii naționale
‎sunt legile din 1996 ‎semnate de președintele Bill Clinton.
‎Toți americanii, ‎nu doar cei din statele cele mai afectate,
‎ci peste tot în țară,
‎sunt deranjați pe bună dreptate de numărul ‎imigranților ilegali care intră în țară.
‎Ei iau slujbele care ar reveni ‎cetățenilor sau imigranților legali
‎și împovărează plătitorii de taxe ‎accesând serviciile sociale.
‎Astfel, administrația noastră și-a propus ‎să crească siguranța granițelor
‎angajând un număr record ‎de polițiști de frontieră
‎și deportând de două ori mai mulți ‎imigranți infractori ca oricând.
‎Legea impune detenția imigranților
‎în contextul refugiaților, ‎a oamenilor care vin aici să ceară azil
‎și, desigur, în interior, ‎pentru cei condamnați penal.
‎Nu contează dacă ai aici copii,
‎dacă ai trăit aici și ai făcut ‎o singură greșeală în viața ta.
‎Nimic nu contează.
‎Trebuie să fii deportat.
‎Și trebuie să fii închis ‎cât timp se judecă procesul de deportare.
‎Nimeni nu poate fi privat de libertate ‎fără un proces echitabil.
‎Așa scrie în al 14-lea Amendament
‎și totuși trimitem oameni la închisoare,
‎apoi îi alungăm din țară
‎fără să le dăm asistență juridică,
‎fără niciuna dintre măsurile prevăzute
‎pentru cei trimiși la închisoare ‎în sistemul penal.
‎Din cauza fricii, ‎ne-am obișnuit cu ideea deportării,
‎iar frica a justificat ascensiunea ‎mașinăriei deportării
‎pe care o avem azi.
‎TOTAL DEPORTĂRI
‎Una dintre cele mai eficiente metode
‎prin care oamenii autojustifică ‎atrocitățile comise împotriva altor oameni
‎este refuzul de a-i considera persoane.
‎Îi numim în multe feluri
‎pentru a evita să le spunem ‎pe numele lor adevărat:
‎ființe umane.
‎- Golani. ‎- Traficanți de droguri.
‎Superprădători.
‎Imigranți invadatori.
‎- Membri ai bandelor. ‎- Imigranți ilegali.
‎- Violatori. ‎- Scorpie!
‎- Travestit. ‎- Radical.
‎- Poponar. ‎- Fasolari.
‎- Jidan. ‎- Terorist!
‎Negrotei!
‎Unul câte unul, ‎găsim membrii bandelor,
‎narcotraficanții
‎și infractorii ‎care parazitează poporul nostru.
‎Îi dăm afară din țară
‎sau îi băgăm repede la închisoare.
‎Al 14-lea Amendament spune că, ‎dacă te naști aici,
‎ești american ‎și nu poți da afară americani.
‎Și dacă vrei să-i deportezi ‎pe cei care sunt deja aici,
‎au dreptul la tratament echitabil.
‎Cred că te înșeli ‎în legătură cu al 14-lea Amendament.
‎E de-a dreptul o invazie.
‎Invazia ilegală de la granița sudică…
‎- Asta e o invazie. ‎- E o invazie.
‎O invazie de droguri, infractori ‎și oameni.
‎Guvernanți, aveți milă!
‎Lăsați-mi părinții liberi
‎ca toți ceilalți!
‎Te rog, nu pleca!
‎Drepturile familiilor de a fi împreună ‎sunt adesea refuzate oamenilor de culoare,
‎cu siguranță sclavilor.
‎Legile excluderii chinezilor.
‎Copiii amerindieni au fost luați ‎din sânul familiei
‎și duși la internat.
‎Încarcerarea japonezilor ‎și a americanilor de origine japoneză,
‎interdicția intrării musulmanilor.
‎Există, fără îndoială, ‎o legătură morală foarte puternică,
‎dacă nu o legătură juridică, ‎între istoria sclaviei din această țară
‎și eșecul de azi al legislației noastre
‎de a recunoaște ‎că atâtea cazuri de deportare
‎sunt și cazuri ale despărțirii de familie.
‎Și pentru că e nevoie ‎de un anumit tip de dezumanizare
‎pentru a privi oamenii din prisma legii
‎și a ignora faptul ‎că ei fac parte dintr-o familie.
‎POLITICA TOLERANȚEI ZERO
‎Administrația Trump folosește ‎așa-numita „politică a toleranței zero”.
‎„Toleranța zero” se referă ‎la politica de separare a familiilor
‎ca metodă de a descuraja ‎alte familii să vină în Statele Unite.
‎Dacă statul folosește ‎măsuri atât de punitive,
‎situația devine absolut… nocivă.
‎Când statul, un stat care ar trebui ‎să fie o societate civilizată
‎decide că va folosi copiii ca arme,
‎nu se poate spune ‎că ai drepturi în acel context.
‎De fapt, e vorba de tortură.
‎Vreau să merg la închisoare.
‎Vrei să mergi acolo?
‎Nu mă iubești.
‎Cine ți-a spus că nu te iubesc?
‎Nu mai ești mama mea!
‎Cineva care vine ilegal în țara noastră ‎fiindcă n-a putut altfel…
‎Jenri?
‎…vine în țara noastră ‎ca tată care-și iubește copiii
‎și care se teme ‎că n-are ce să le pună pe masă.
‎Ei trec granița pentru că nu au ‎alte posibilități de a munci
‎pentru a-și întreține familia.
‎Da, au încălcat legea, ‎dar asta nu e o crimă.
‎E un fel de… e act de iubire. ‎Un act de devotament față de familie.
‎Am fost la graniță cu familiile
‎pe care guvernul le-a despărțit de copii
‎și le spun oamenilor tot timpul
‎că, dacă ai fi în siguranță ‎în țara ta natală,
‎dacă ai prospera ‎și ai avea tot ce-ți trebuie
‎ca să-ți protejezi copiii, ‎nu ți-ai părăsi casa.
‎Tu ce n-ai risca pentru copiii tăi?
‎Răspunsul tău e același răspuns
‎dat de toți acești oameni ‎din America Centrală și nu numai:
‎riscă totul să-și aducă copiii aici
‎ca să le ofere șanse mai bune
‎și ca copiii lor să prospere,
‎să fie acceptați ‎și iubiți pentru ceea ce sunt.
‎Un moment.
‎Doar atât e nevoie ‎ca întreaga ta lume să se destrame.
‎În cazul meu, acest moment a sosit ‎când aveam 14 ani.
‎M-am întors de la școală
‎și am descoperit ‎că părinții mei imigranți
‎fuseseră luați.
‎Într-o singură clipă ireversibilă, ‎în spațiul unei singure respirații,
‎viața așa cum o știam se schimbase ‎pentru totdeauna.
‎Mama și tata au încercat cu disperare ‎să devină cetățeni americani
‎și să ne țină împreună.
‎Au implorat, au plănuit, s-au rugat.
‎Au apelat la alții pentru ajutor.
‎Până la urmă,
‎eforturile lor n-au fost suficiente ‎să rămână în această țară pe care o iubim.
‎După ce mi-au fost răpiți părinții, ‎nu m-a vizitat nicio autoritate.
‎Nimănui nu părea să-i pese ‎sau măcar să observe că sunt singură.
‎Ce fel de țară vrem să fim?
‎Una care încalcă drepturile copiilor?
‎Sau vrem să fim o Americă ‎ce prețuiește copiii și familiile
‎și libertatea de a fi cine suntem?
‎„Republica voastră vastă e ‎un teren de vânătoare.
‎Nu pentru hoți și jefuitori, ‎dușmani ai societății,
‎ci pentru oameni nevinovați.
‎În ultimii doi ani, ‎au fost vânați americani
‎și, fără niciun avertisment, ‎au fost puși în lanțuri
‎și pedepsiți cu sclavia și tortura.
‎Unii dintre ei aveau soții și copii ‎cărora le puneau pâine pe masă,
‎dar nu s-a ținut cont de asta.
‎Dreptul vânătorului față de prada lui e ‎superior dreptului la căsătorie
‎și tuturor drepturilor, ‎inclusiv drepturilor date de Dumnezeu! ”
‎FREDERICK DOUGLASS ‎ABOLIȚIONIST, 1865
‎M-am confruntat mereu cu problema
‎așa-numitei „linii” în care trebuie ‎să se încadreze imigranții.
‎Adevărul e că această linie e doar un mit.
‎Chiar și când îi întrebi pe cei care spun: ‎ „Aliniază-te”,
‎dacă îi întrebi unde începe linia,
‎nu știu nici ei, ‎deși sunt cetățeni americani.
‎Se creează această idee ‎că linia nu doar că e acolo,
‎ci și că e ordonată și funcționează.
‎Dacă ești la granița SUA, vezi
‎că pe un semn scrie „Slujbe disponibile”, ‎iar pe altul, „Nu treceți granița.”
‎Trebuie să ne punem legile ‎în concordanță cu realitatea,
‎ca să nu mai existe fricțiune ‎între cei care vor să vină muncitori
‎și o lege care le interzice să vină.
‎Sunt atâtea moduri în care ar trebui ‎să depunem eforturi
‎pentru a elimina ‎vestigiile cazului Chae Chan Ping
‎din sistemul de imigrație.
‎Deci, desigur, mă bucur ‎că nu mai avem excluderea chinezilor,
‎că unele interdicții ‎legate de anumite țări au fost eliminate,
‎dar munca noastră nu s-a terminat.
‎Empatia nu e doar ‎despre empatia individuală.
‎Trebuie să fim o națiune empatică, ‎empatia trebuie să se reflecte în legi
‎și în felul în care tratăm oamenii ‎care ne caută refugiul
‎și siguranța noastră.
‎ZIUA RECUNOȘTINȚEI A UNCHIULUI SAM
‎Deci mai crezi în promisiunea Americii?
‎Nu.
‎Fiindcă acea promisiune a fost mereu ‎o minciună.
‎Dar cred că putem construi ceva nou,
‎un vis care e…
‎plin de compasiune,
‎incluziv
‎și care-și înțelege datoria…
‎de a repara, de a recompensa ‎și de a vindeca.
‎Încă mai cred în promisiunea Americii.
‎Și motivul e
‎că miezul acestei promisiuni e speranța.
‎Speranța că vei avea ocazia ‎să-ți îndeplinești visurile
‎și, la urma urmei, speranța că noi, ‎ca națiune,
‎putem continua ‎să progresăm pentru ceea ce e drept.
‎Nu am altă soluție decât să cred ‎în promisiunea Americii,
‎pentru că viața mea e aici,
‎familia mea e aici, fiica mea e aici.
‎Viitorul meu e aici.
‎Și, pentru numele lui Dumnezeu, ‎sunt la fel de american ca oricine,
‎și ca american, voi lupta pentru America…
‎până la sfârșit.
‎Al 14-lea Amendament asigură ‎că putem fi americani deplini,
‎dar de ce ne luptăm atât?
‎Ce e atât de special să fii american?
‎Calmează-te, America!
‎Întreb doar, calmează-te!
‎Uitați-vă la istoria noastră. La sclavie. ‎Cum am tratat afro-americanii eliberați.
‎SUA a nedreptățit amerindienii, ‎femeile, comunitatea LGBTQ, imigranții,
‎toate grupurile marginalizate.
‎De aceea se numesc „marginalizate”. ‎Altfel, se numeau doar „grupuri”.
‎Deci, care e ideea?
‎Ideea e promisiunea.
‎Au fost Fondatorii niște bătrâni albi ‎care voiau libertate doar pentru albi?
‎Poate.
‎Dar, dacă asta a fost intenția lor, ‎ar fi trebuit s-o scrie ca atare.
‎Mare greșeală!
‎Dar ei au scris „viață, libertate ‎și căutarea fericirii.”
‎Au făcut această promisiune ‎și așa au fost eliberați sclavii.
‎Când al 14-lea Amendament a fost scris,
‎au pus cuvântul „egal” în Constituție.
‎Altă promisiune.
‎De aceea suntem aici.
‎De aceea muncim atât de mult ‎ca să fim americani.
‎Datorită garanției vieții, libertății, ‎căutării fericirii
‎și promisiunii ‎celui de-al 14-lea Amendament.
‎America, o să te cred pe cuvânt.
‎Și acel cuvânt e „egal”.
‎Cuvintele au putere.
‎După cum am văzut, ‎cuvintele pot schimba lumea.
‎„Noi, poporul.”
‎Al 14-lea Amendament e o promisiune
‎că putem fi o societate incluzivă, ‎diversă, egală,
‎dar e și un angajament ‎pe care „noi, poporul” ni-l facem reciproc
‎pentru a forma ‎acea „uniune cât mai strânsă”.
‎Trebuie să alegem ‎să aducem la viață al 14-lea Amendament.
‎CETĂȚEAN, REZISTENȚĂ, CONTROL, IUBIRE
‎EGAL
‎Au trecut 150 de ani ‎de la al 14-lea Amendament
‎și ar fi trebuit deja de mult
‎să trecem al 14-lea Amendament ‎dintr-un plan marginal
‎în centrul conversației noastre ‎despre democrația americană.
‎„Toate persoanele născute sau naturalizate ‎în Statele Unite
‎și supuse jurisdicției lor…
‎… sunt cetățeni ai Statelor Unite ‎și ai statului în care locuiesc.”
‎Viziunea noastră despre ceea ce face ‎din țara noastră o democrație
‎și atât de multe dintre valori ‎și principii își au rădăcina
‎și rezultă din cuvintele ‎celui de-al 14-lea Aendament.
‎„Niciun stat nu va elabora ‎sau aplica o lege…
‎care ar restrânge privilegiile ‎sau imunitățile…
‎…cetățenilor Statelor Unite.”
‎Declarația de Independență, Constituția, ‎hotărârile instanțelor
‎sunt pline de cuvinte ca „egalitate”, ‎„dreptate pentru toți” și „libertate”.
‎Jurământul de Credință conține ‎aceste cuvinte.
‎Iar al 14-lea Amendament trebuia ‎să înfăptuiască această viziune.
‎„Niciun stat nu va priva o persoană ‎de viață…
‎…libertate sau proprietate ‎fără un proces echitabil,
‎nici să refuze unei persoane ‎din jurisdicția sa…
‎…protecția egală din partea legii.”
‎A stabilit un reper, unul care e încă ‎inaccesibil pentru prea mulți oameni,
‎și atât de mult ‎din istoria Americii moderne
‎are legătură cu lupta
‎de a transforma în realitate ‎idealurile celui de-al 14-lea Amendament.
‎Al 14-lea Amendament a oferit ‎posibilitatea apărării drepturilor,
‎dar nu a fost niciodată o garanție ‎a înfăptuirii dreptății în această țară.
‎Sudul a fost forțat
‎de către nordiștii hrăpăreți ‎și trupele federale
‎să aprobe infamul și ilegalul ‎Amendament 14.
‎Biblia și arma au scos America ‎din sălbăticie
‎și au făcut-o cea mai mare națiune albă ‎din lume.
‎Viețile albilor contează!
‎E evident azi…
‎că America nu a achitat ‎acest bilet la ordin
‎în ceea ce-i privește ‎pe cetățenii ei de culoare.
‎E uluitor…
‎de ce continuăm să iubim țara asta ‎care nu ne iubește la rândul ei.
‎A pus genunchiul pe gâtul unui bărbat
‎timp de opt minute și 46 de secunde.
‎Vă dați seama?
‎Vor să se vorbească ‎despre oamenii de culoare
‎ca fiind niște golani și cerșetori…
‎Și poporul meu, ca imigrant, ‎e unul de violatori?
‎Noi am construit această țară!
‎Și am o veste proastă pentru ei!
‎Nu plecăm nicăieri!
‎Al 14-lea Amendament nu poate face ‎niciodată munca
‎pe care trebuie să o depunem ca indivizi
‎ca să ne respectăm valorile.
‎Și dacă nu avem valori ‎care sunt devotate egalității,
‎atunci al 14-lea Amendament va rămâne ‎un principiu și o posibilitate,
‎dar nu va garanta și nu va asigura ‎egalitatea în această țară.
‎Constituția e un document viu. ‎Aparține oamenilor.
‎Avem puterea de a continua ‎să punem presiune
‎ca să ne asigurăm că instanțele înțeleg ‎legea așa cum o înțelegem noi.
‎Lupta pentru sensul acestui amendament ‎se duce în stradă.
‎E un produs al unor oameni ‎ca Frederick Douglass.
‎E un produs ‎al Mișcării Drepturilor Civile.
‎Datorită lor, s-au deschis larg ‎ușile oportunităților
‎nu doar pentru afro-americani, ‎ci pentru orice american.
‎Pe acele uși au ieșit femeile,
‎latino-americanii,
‎americanii de origine asiatică, ‎persoanele gay,
‎americanii cu dizabilități. ‎Tuturor li s-au deschis acele uși.
‎Ca activiști, azi trebuie să știm legea, ‎trebuie să știm istoria,
‎să cunoaștem Constituția,
‎pentru că acestea sunt lucrurile ‎pe care vrem să le schimbăm.
‎SUNTEM PESTE TOT
‎Scopul meu, speranța mea ‎e să aud că oamenii vorbesc
‎despre al Doilea Amendament.
‎Chiar și copiii știu de Primul Amendament.
‎Visez să se vorbească și despre drepturile ‎din al 14-lea Amendament.
‎Mi-ar plăcea să aud: „Asta îmi încalcă ‎drepturile date de al 14-lea Amendament.”
‎„Vă îndemn să răspundeți ‎celei mai înalte chemări a inimii
‎și să apărați ceea ce credeți cu adevărat.
‎Am făcut tot ce am putut ‎pentru a demonstra că drumul păcii,
‎al iubirii și non-violenței e ‎o cale mai bună.
‎Acum e rândul vostru ‎să faceți libertatea să răsune.
‎Când istoricii se vor pune ‎să scrie povestea secolului 21,
‎fie ca ei să poată spune ‎că generația voastră a fost
‎cea care s-a lepădat în final ‎de povara grea a urii.
‎Oamenii obișnuiți care au viziuni mărețe ‎pot mântui sufletul Americii
‎provocând ceea ce numesc necazuri bune
‎și necesare”.
‎Într-o victorie uriașă pentru imigranți,
‎Curtea s-a pronunțat ‎împotriva tentativei președintelui Trump
‎de a pune capăt programului DACA,
‎ce împiedică deportarea ‎a 700.000 de copii de imigranți.
‎Lupta voastră arată că America, ‎americanii din această țară au speranță!
‎Să nu vă pierdeți niciodată speranța ‎și înflăcărarea!
‎Nu trebuie să așteptăm mereu ‎ca cei puternici să ne dea drepturi.
‎Ne putem cere singuri drepturile.
‎Curtea Supremă a scos azi în afara legii ‎discriminarea la locul de muncă
‎pe baza orientării sexuale ‎sau a identității transsexuale.
‎Cazul Aimee Stephens.
‎Și-a declarat identitatea transgender,
‎a început să se prezinte ca femeie ‎și a fost concediată pentru asta.
‎Nu lăsa pe nimeni să-ți spună ‎ce ar trebui să fii sau ce ești.
‎Cât timp ne vom agăța ‎de politicile fricii și furiei
‎nu vom fi niciodată măreți ‎în sensul pe care ni l-am propus.
‎Nu vom îndeplini niciodată ‎promisiunea Constituției noastre.
‎Dar dacă vom respinge ‎politicile fricii și furiei,
‎vom accepta speranța ‎celui de-al 14-lea Amendament
‎și provocarea ‎celui de-al 14-lea Amendament
‎de a fi o țară cu adevărat măreață ‎în care toți suntem egali,
‎unde demnitatea și drepturile omului ‎sunt protejate și respectate,
‎atunci cred că urmează ‎să fim o Americă măreață.
‎De-a lungul acestei călătorii, ‎am văzut sacrificiile
‎pe care eroii luptei ‎pentru egalitate adevărată și durabilă
‎le-au făcut ‎și continuă să le facă pentru noi toți.
‎Egalitatea e un angajament.
‎E un exercițiu zilnic.
‎Trebuie să alegem ‎să ne onorăm semenii în fiecare zi,
‎chiar dacă nu e ușor ‎și mai ales atunci.
‎Trebuie să decidem dacă suntem dispuși ‎să facem ceea ce e necesar
‎ca promisiunea ‎celui de-al 14-lea Amendament
‎să devină realitate.
‎Și dacă ne angajăm ‎să mergem împreună pe acest drum,
‎atunci, așa cum a spus Frederick Douglass,
‎„Gloria noastră ca națiune va fi deplină.
‎Pacea noastră va curge ca un râu,
‎iar temelia noastră va fi neclintită ‎ca o stâncă.”
‎Subtitrarea: Brândușa Popa