‫אולריך‬
‫אני...‬
‫הוא בורח!‬
‫מה הוא, לעזאזל?‬
‫על פי הרומן "הגריפון" מאת וולפגנג והייקה הולביין‬
‫הגריפון‬
‫בנזין‬
‫תשחררו אותי.‬
‫תשחררו אותי, אמרתי!‬
‫איך זה ייתכן?‬
‫קדימה!‬
‫בני...‬
‫אנחנו נלך הביתה...‬
‫ונתאמן יחד.‬
‫נתאמן קצת יחד.‬
‫רק אתה ואני, טוב?‬
‫תשחרר אותי, ממו.‬
‫ממו!‬
‫שחרר אותי, עכשיו!‬
‫מה אתה?‬
‫אתה לא מזהה אותי?‬
‫קדימה, תשחרר אותי.‬
‫מארק!‬
‫מצית.‬
‫אתה רוצה להיות כמו אבא שלי?‬
‫אני לא "כמו" אבא שלך. אני אבא שלך.‬
‫מארק!‬
‫אתה לא מרגיש את זה?‬
‫מארק, מה אתה עושה? היי, בחייך.‬
‫מארק...‬
‫תשחרר אותי. מארק, בבקשה!‬
‫אני אבא שלך.‬
‫אתה לא רוצה...‬
‫מארק! מארק, עזור לי!‬
‫מארק!‬
‫מה...‬
‫- זה כואב! - ...אתה?‬
‫מאן-אית!‬
‫שמך מאן-אית?‬
‫אני מאן-אית!‬
‫אין לנו שמות!‬
‫איך אתה יודע כל כך הרבה על העבר שלי,‬
‫על החלומות שלי ועל אבא שלי?‬
‫מאן-אית חש בטעם המחשבות שלך‬
‫וגורם לך לראות ולהרגיש דברים באופן מוחשי יותר מהמציאות עצמה.‬
‫מי שלח אותך?‬
‫- לאן נעלם היצור המזדיין? - לשום מקום.‬
‫הוא כאן עדיין.‬
‫לא!‬
‫- לא. - צ'אנס אחרון.‬
‫- לא! - מי שלח אותך?‬
‫- שלוש... - לא!‬
‫- שתיים... - אסור לי לומר. יהרגו אותי.‬
‫- אחת... - הגריפון! הוא שלח אותי...‬
‫הגריפון יודע שאנחנו כאן?‬
‫הוא יודע הכול.‬
‫אנחנו חייבים ללכת עכשיו!‬
‫אבל למה?‬
‫למה הגריפון שלח אותך? כדי להרגיז אותי?‬
‫לא להרגיז. לעורר שנאה! הוא ניזון מהשנאה שלך.‬
‫- אז הוא לא זקוק לדם שלנו. - הוא זקוק לקרב.‬
‫הוא יודע שתילחם בו רק כי אתה שונא אותו.‬
‫עכשיו תשחרר אותי. אמרתי כל מה שידוע לי!‬
‫הם הגיעו!‬
‫תשחרר אותי, בבקשה! אמרתי לך הכול.‬
‫עמדנו שם...‬
‫כשהדי-ג'יי התרסק על השולחן שלנו. קונגו!‬
‫זה הרמן, הדוב החום שלנו.‬
‫איך הוא יצא מהכלוב שלו?‬
‫הרמן לא היה תוקפני מעולם.‬
‫יש לנו אמצעי בטיחות קפדניים מאוד.‬
‫אין לי הסבר לזה. אתה מוכרח להאמין לי.‬
‫כן. בסדר. עדיין תצטרך לחתום כאן.‬
‫אני צריך לדבר איתך. תוכלי לבוא איתי?‬
‫אדוני, אין כאן אף אחד.‬
‫לא היינו מהירים מספיק.‬
‫טוב...‬
‫לסגת!‬
‫- רגע! - בואו נזוז.‬
‫הם היו כאן זה עתה.‬
‫אני מריח אותם עדיין.‬
‫החלטתי היא סופית.‬
‫תן לנו עוד זמן. רק עד השקיעה. אז נמצא אותם.‬
‫החלטתי היא סופית.‬
‫שמעת אותו.‬
‫סליחה, אדוני...‬
‫אפשר לשאול למה?‬
‫אני נשבע שאמצא אותם!‬
‫אני חושב שהם ימצאו אותנו.‬
‫לסגת!‬
‫אשתי ברחה עם הילדים.‬
‫הייתי לבד והתחלתי ליטול נוגדי דיכאון.‬
‫בלסתי אוכל כל היום. זו הייתה תקופה קשה.‬
‫ואז קיבלתי שיחת טלפון.‬
‫אבא חטף את ילדיו בבית העלמין קרפלדן.‬
‫ניסינו לעצור אותו...‬
‫לא היה לנו סיכוי.‬
‫ראיתי את קארל נשרף‬
‫ממש מול עיניי.‬
‫אבל בבוקר למחרת,‬
‫אחרי שכיבו את האש,‬
‫גופתו נעלמה.‬
‫לא נותר ממנה זכר.‬
‫הוא נשרף כליל.‬
‫לא, את לא מבינה.‬
‫אחרי שרפה, תמיד נשאר משהו.‬
‫אפר, עצמות, שיניים, אבזם חגורה. תמיד יש משהו.‬
‫בלי יוצא מן הכלל.‬
‫אבל קארל צימרמן נעלם לגמרי בשרפה.‬
‫אפילו האפר שלו נעלם.‬
‫אבל קברתי את כד האפר שלו.‬
‫זה היה סתם אפר מהשרפה.‬
‫ואז היה סיפור כיסוי.‬
‫- מי אישר אותו? - תובע ציבורי...‬
‫כן, כך עשיתי.‬
‫נוגדי דיכאון‬
‫כן.‬
‫- נדבר על הפרטים אחר כך. - אחזור אליך.‬
‫אדוני התובע!‬
‫בנוגע לתיק של צימרמן... אדוני התובע.‬
‫מה אתה רוצה?‬
‫עצור!‬
‫- עצור! - תניח אותו!‬
‫לא! הוא לא אנושי!‬
‫הוא לא אנושי!‬
‫השעיה. טיפול. קריירה הרוסה. כמעט מצאתי את עצמי בבית משוגעים.‬
‫החקירה כולה נזנחה.‬
‫מה היה שמו?‬
‫לא ידעתי את שמו,‬
‫ואיש מעמיתיי לא זוכר אותו.‬
‫אף אחד. מוזר, נכון?‬
‫אין תיק חקירה?‬
‫אין תיק חקירה. הכול נמחק.‬
‫הכול הושתק.‬
‫אם לא ירינו שם בדוב,‬
‫אלא במפלצת ארורה כלשהי...‬
‫אז לא הייתי משוגע גם אז,‬
‫וגם מארק לא משוגע.‬
‫השער בכנסייה.‬
‫רבקה...‬
‫הכרוניקל אצל רבקה.‬
‫מה אני עושה כאן?‬
‫עמית מבית החולים התקשר אליי.‬
‫מצאו אותך ללא הכרה במסיבה.‬
‫אספתי אותך.‬
‫מה קרה?‬
‫אירוע טראגי התרחש בקולנוע שלוספארק.‬
‫הרמן, דוב שנמלט מקרקס "דאיקירי",‬
‫תקף אנשים במסיבה בלתי חוקית בשעה 21:00 בערך.‬
‫נכון לעכשיו, לא ידוע‬
‫כיצד הצליח הדוב להימלט מהכלוב שלו.‬
‫המשטרה חוקרת אם פעילי זכויות בעלי חיים עומדים מאחורי זה.‬
‫זה לא היה דוב.‬
‫זה לא היה דוב!‬
‫כתוב בכרוניקל שהגריפון מתמרן אנשים.‬
‫הוא משתמש ביצורים מגעילים, ערמומיים ומכוערים...‬
‫- מאן-איתים! - מספיק!‬
‫לעולם אל תזכירי את הספר הזה שוב,‬
‫וגם לא את העיט הגדול!‬
‫את מה?‬
‫את הגריפון.‬
‫טוב? את הגריפון.‬
‫לאן את הולכת?‬
‫לכי לחדר שלך.‬
‫מארק זקוק לעזרה.‬
‫טוב, אם את כבר לא מסוגלת להבדיל‬
‫בין פנטזיה למציאות...‬
‫- מרפאת אטרניה, כאן תלה. - אני צריך אשפוז דחוף.‬
‫ד"ר יורג פטרס, רישיון רופא 889623, קוד אישור 7.‬
‫מה שם המטופל?‬
‫הלו, ד"ר פטרס? שם המטופל?‬
‫הלו?‬
‫העניין סודר. תודה.‬
‫אני שונאת אותך!‬
‫מעתה והלאה נהיה יחד לנצח.‬
‫כן, רגע.‬
‫שני אנשים נהרגו. חמישה נפצעו. אחד מהם נפצע קשה.‬
‫המשטרה חוקרת מי האחראי למסיבה הבלתי חוקית.‬
‫- תודה. - הקולנוע נסגר ב-1992,‬
‫והיה אמור...‬
‫עצרו!‬
‫אנחנו נשארים כאן.‬
‫תנוחו!‬
‫כולם, תנוחו!‬
‫הם חונים כאן ללילה.‬
‫אני יכול לשמור ראשון ואתה תנוח.‬
‫אני אשמור ראשון ואתה תנוח!‬
‫מה קרה?‬
‫שום דבר מיוחד, רק ריסקת לי את הראש.‬
‫- זה לא היית אתה. - אבל חשבת שזה אני.‬
‫- אז מה? - אני לא יודע, אולי זה ההסבר?‬
‫אתה מקשקש בלי הפסקה על גיבורי על.‬
‫"תשתחרר, מארק!"‬
‫"תוציא את המקל מהתחת, מארק." "פשוט תשחרר."‬
‫עכשיו אתה יודע מה קורה.‬
‫אני מצטער,‬
‫אבל כשהזעם מגיע,‬
‫אני נהיה אדם אחר.‬
‫אדם שהיה כאן פעם.‬
‫אני מקבל את ההתנצלות.‬
‫נראה אותך מנסה להחטיף לי באמת.‬
‫זה ייגמר אחרת לגמרי, ידידי.‬
‫הייתי מרדן באגם.‬
‫אני מצטער.‬
‫לפעמים אני יותר מדי...‬
‫שאפתן מדי.‬
‫חשבתי שאם אתפוס את הפוסע בין עולמות,‬
‫אולי אורשה לראות את אבא.‬
‫אף אחד כמעט לא ראה את אבא פנים אל פנים.‬
‫אפילו לא אתה?‬
‫זה לא תוכנן לי מעולם.‬
‫אתה לא רוצה לראות אותו פנים אל פנים?‬
‫לא אמרתי את זה.‬
‫מובן שאני רוצה לראות אותו,‬
‫אבל אני לא כופה שום דבר.‬
‫"עלינו לחיות את החיים‬
‫"לפי ראות עיניו של אבא."‬
‫זמנך יגיע, יארמה.‬
‫התאזר בסבלנות.‬
‫בדיוק כמו בני האדם.‬
‫הם צופים בנו שוב.‬
‫תנהג במתינות, יארמה!‬
‫הם לא יודעים איך להיות נחמדים זה לזה.‬
‫אוי, לא!‬
‫לאן לעזאזל הם לוקחים את הסלעים?‬
‫איך נמצא כאן את תומאס?‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫אחי, אתה רציני?‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫תראה מי מדבר. מר "המשטרה על הזין שלי, אעשה את זה לבד".‬
‫- הכול אפשרי. - איך אתה מתכנן למצוא את תומאס?‬
‫הם כולם נראים אותו הדבר.‬
‫באמצעות השיטה המוכחת.‬
‫- סארן... - היכן הפוסע בין עולמות?‬
‫הוא כבר לא היה באגם, אדוני.‬
‫לכן עליי לומר לגריפון...‬
‫שנכשלת.‬
‫אתה יכול לומר לו שהנער ידע שאנחנו באים,‬
‫ושהוא כנראה עקב אחרינו לכאן.‬
‫אבל כבר ידעת את זה, נכון?‬
‫אתה מכוער לא פחות משאר בני מינך, אבל חכם יותר מהם.‬
‫- אם אתה אומר, זה כנראה נכון. - כן, ללא ספק.‬
‫הגריפון תכנן הכול.‬
‫- אז אני משוחרר? - כן.‬
‫חכה. יש בחוץ דליים מלאים בבוץ זפת טרי.‬
‫תגיד לתורוק להכין את המנהרה.‬
‫אסור לתת לפוסע בין עולמות להימלט שוב.‬
‫אני שונא את סארן!‬
‫חתיכת...‬
‫בן אנוש...‬
‫עם עור רך.‬
‫אבא מינה אותו לאחראי על המכרות,‬
‫לכן עלינו לציית לו.‬
‫מהר.‬
‫הם כאן!‬
‫אל תילחצו!‬
‫מה זה?‬
‫מה זה, לעזאזל?‬
‫מארק!‬
‫מארק, אני כאן!‬
‫נהדר, בנאדם!‬
‫מארק, כאן!‬
‫למכרה! קחו אותו למכרה.‬
‫- למה אתה מחכה? לך לקחת אותו. - אני לא יכול.‬
‫למה לא?‬
‫אני יכול לעבור לשם רק אם אני יודע איך המערה נראית מבפנים.‬
‫אני צריך לראות תמונה בראש.‬
‫איך הם הצליחו להכניס את הדבר הזה לכאן?‬
‫היינו מבחינים בהם.‬
‫מה נעשה עכשיו?‬
‫נחכה לחשכה.‬
‫זה ממש טירוף מה שאנחנו עומדים לעשות.‬
‫אני יודע, אבל אין דרך אחרת.‬
‫טוב.‬
‫אני מוכן.‬
‫נתראה בשער. אפתח לך אותו אחרי שאשחרר את תומאס.‬
‫ואני מודה, "מטאליקה" הוא תקליט טוב.‬
‫וגם "בלופנק".‬
‫הנערים האנושיים!‬
‫מה קרה?‬
‫תתפסו אותו!‬
‫תתאזר בסבלנות! תורוק, לאחור!‬
‫לאבא יש תוכניות לנערים האנושיים‬
‫כאן במכרה.‬
‫אנחנו נישאר כאן ונחכה.‬
‫תומאס!‬
‫אני אוריד אותך משם.‬
‫זו מלכודת!‬
‫אני יודע. אני אוציא אותנו מכאן.‬
‫נכון... כן, נכון!‬
‫- אתה הפוסע בין עולמות. - כן, בערך.‬
‫קדימה.‬
‫תן לי את ידך.‬
‫עצום עיניים.‬
‫נהיה בבית עוד מעט.‬
‫לעזאזל.‬
‫למה זה לא עובד?‬
‫בוץ זפת! הוא בכל מקום.‬
‫מה זה בוץ זפת?‬
‫יש לו ריח של חרא.‬
‫זה באמת חרא של בעלי חיים מקומת הביצות.‬
‫הוא משמש נגד המאן-איתים.‬
‫האדים שלו סותמים להם את המוח במשך שעות.‬
‫במשך שעות.‬
‫הוא גורם להם לאבד את הכוחות שלהם...‬
‫נראה שבוץ הזפת עובד גם עליך.‬
‫נתנו לי את זה.‬
‫הייתי אמור להיות הפיתיון שיביא ללכידתך.‬
‫- למה? - אם הגריפון יהרוג אותך...‬
‫הוא יספוג את הכוחות שלך,‬
‫ואם הוא יוכל לעבור בין עולמות,‬
‫הוא יוכל לעזוב את המגדל השחור,‬
‫ואז העולם שלנו ייחרב.‬
‫הוא יכבוש וישעבד אותו כפי שעשה למגדל השחור‬
‫ולכל עולם אחר שהוא הגיע אליו.‬
‫כן.‬
‫אני ד"ר פרנק, הרופא שמטפל במאיה הופמן.‬
‫צר לי לבשר לכם‬
‫שאי אפשר לטפל בנזק המוחי שספגה.‬
‫היא בחיים, אבל לא תתעורר לעולם.‬
‫כן, אני מצטער מאוד.‬
‫הוריה של מאיה הסכימו שתיכנסו להיפרד ממנה.‬
‫אם אתם רוצים.‬
‫היא בחדר שש בי.‬
‫אז...‬
‫בקרוב יבואו לתפוס אותנו. אנחנו צריכים להתכונן ללחימה.‬
‫- תן לי לעשות את זה. - לא.‬
‫כשהם ייקחו אותנו לגריפון, אני אצטרך להילחם, לא אתה.‬
‫- תומאס, סמוך עליי. - מארק...‬
‫מארק, לא!‬
‫מארק, אני מוכרח להילחם.‬
‫מארק, אל תעשה את זה.‬
‫הוא יביס אותך.‬
‫אין לך סיכוי.‬
‫מארק, הם באים. מהר!‬
‫יש אור למעלה. אנחנו יכולים לצאת.‬
‫אני רוצה ללכת הביתה!‬
‫בוא ננסה שוב כאן.‬
‫זה לא יצליח. ההשפעה נמשכת שעות.‬
‫חייבים ללכת עכשיו. בוא!‬
‫ניקח את העגלה הזאת.‬
‫אם נעבור את המדבר, נגיע לשער לפני שהם ימצאו אותנו.‬
‫אי אפשר לפתוח את השער מבפנים.‬
‫המטוטלת יכולה לעשות הרבה יותר.‬
‫היא גם מפתח.‬
‫אל תדאג. ניקח אותך הביתה.‬
‫אנחנו הולכים הביתה.‬
‫מארק!‬
‫מאחוריך!‬
‫יז...‬
‫יזרייאל!‬
‫מארק!‬
‫היי... חכה. אנחנו הולכים הביתה.‬
‫הביתה.‬
‫בוא.‬
‫אבא, עליי לומר לך שהגיע אלינו יתוש.‬
‫מהמכרות.‬
‫הפוסע בין עולמות...‬
‫הוא נמלט שוב.‬
‫יש לו חום.‬
‫הוא חייב להחזיק מעמד.‬
‫- השער במרחק שעתיים. - אפשר לשאול אותך משהו?‬
‫גם אתה מרגיש את הכעס, נכון?‬
‫מסורת משפחתית.‬
‫הרגת פעם מישהו?‬
‫למה אתה שואל?‬
‫כי ככל שאני נותן לכעס לחדור אליי,‬
‫אני מרגיש יותר כאילו אוכל להביס כל אחד.‬
‫נתתי לכעס לשלוט בי מול המקורנן ההוא,‬
‫וכשראיתי אותו גוסס על הקרקע,‬
‫הרגשתי...‬
‫את ההרגשה הכי טובה שהייתה לי אי פעם.‬
‫אדוני!‬
‫תראה!‬
‫אמרתי לך, יש בך לוחם.‬
‫אבל אני לא רוצה בזה.‬
‫אני לא רוצה ליהנות מפגיעה באחרים. זה חולני.‬
‫שטויות. זה קיים בכולנו.‬
‫- כל צימרמן רוצה להילחם. - אבא לא רצה.‬
‫- הוא התנגד לזה. - הוא היה פחדן.‬
‫הוא נטש את בניו.‬
‫פנימיית סנט ויטוס הלימודים מתחילים ביום שני‬
‫אני אפצה אותך.‬
‫אני מבטיח.‬
‫המטוטלת היא המפתח לשער. תן לי אותה.‬
‫- עדיף שאפתח את השער בעצמי. - היי.‬
‫- מה? - המגדל השחור שינה אותך.‬
‫יש לי זכות לבעלות על המטוטלת.‬
‫אני הבן הבכור,‬
‫ואני עדיין אחיך הגדול.‬
‫מתי בדיוק היית אחי הגדול?‬
‫כשלא דאגת לאימא?‬
‫כשהגיתי את הרעיון לחנות ואתה לא רצית לממש אותו?‬
‫או כשנעלמת למגדל השחור בלי לומר מילה?‬
‫תן לי את המטוטלת.‬
‫היא מגיבה אליי.‬
‫- זו חובתי להרוג את הגריפון. - היא מותאמת אליי.‬
‫הבן האהוב על אבא.‬
‫תן לי אותה.‬
‫תן לי אותה!‬
‫לא תקבל אותה, תומאס.‬
‫- לא תקבל אותה. - תפסיקו.‬
‫תפסיקו!‬
‫אפשר להיכנס לרגע?‬
‫ערב טוב, ד"ר פטרס.‬
‫יש לנו כמה שאלות לבקי.‬
‫- היי, רגע אחד. - עצור...‬
‫אנחנו חושבים שבקי שחררה חיית קרקס,‬
‫- ואני צריך לגבות ממנה עדות. עכשיו. - זו בדיחה?‬
‫אני לא מתבדח אף פעם.‬
‫תומאס?‬
‫ממו?‬
‫תומאס?‬
‫תומאס, איפה אתה?‬
‫ממו?‬
‫מארק!‬
‫אני כאן!‬
‫הכול יהיה בסדר.‬
‫בבקשה, לא...‬
‫עזור לי...‬
‫צריך ללחוץ על הכוכבים בסדר מסוים.‬
‫הראשון הוא הכוכב האדום, מאדים.‬
‫כוכב חמה, צדק,‬
‫ולבסוף,‬
‫מרכז מערכת השמש.‬
‫- השמש. - בדיוק.‬
‫אבל כשלוחצים עליהם,‬
‫זה מה שקורה...‬
‫הנצח נע במעגלים.‬
‫הכול חוזר על עצמו.‬
‫מתחדש.‬
‫אתה תילחם בי יום אחד,‬
‫ותמות בדיוק כמו שאר השבט שלך.‬
‫אז למה לחכות?‬
‫תילחם!‬
‫תשחרר את אחיך לפחות.‬
‫מארק, עזור לי, זה כואב!‬
‫תשחרר אותו.‬
‫תרגיש את השנאה.‬
‫תשחרר אותו!‬
‫תן לה לחלחל.‬
‫תשחרר אותו!‬
‫אתה כמעט מוכן.‬
‫תשחרר אותו!‬
‫אל תהיה פחדן.‬
‫לא!‬
‫- מארק. - מה?‬
‫אתה צריך להירגע.‬
‫תעצום עיניים,‬
‫תנשום נשימה עמוקה,‬
‫תירגע,‬
‫ותזכור...‬
‫שנאה לא תביס שנאה.‬
‫תן לגריפון להרגיש את השנאה של עצמו.‬
‫תכעיס אותו.‬
‫רק אז תוכל לשחרר את תומאס!‬
‫לא אילחם בך.‬
‫לעולם.‬
‫פחדן שכמוך.‬
‫בגלל זה מארק רצה שתיתני לי את הספר.‬
‫מארק יצר חידה שרק אני יכולה לפתור.‬
‫כשמארק היה קטן, הוא אהב את הירח.‬
‫הכול סבב סביב הירח, לא השמש.‬
‫כאן וכאן...‬
‫ממו.‬
‫אנחנו הולכים הביתה.‬
‫ואז...‬
‫שם.‬
‫מארק!‬
‫עכשיו!‬
‫הוא חוזר!‬
‫מהר!‬
‫ציוד לבעלי חיים קוטיאס‬
‫אבא, אני יודע שפצעיך חמורים,‬
‫אבל המרגלים מדווחים שהגיע משלוח הסלעים האחרון.‬
‫העבודה במכרה הושלמה.‬
‫הכול מוכן למלחמה הגדולה‬
‫שתתרחש ברגע שתהפוך לפוסע בין עולמות.‬
‫הינה מישהו שיוכל לעזור לך.‬
‫זה יזרייאל, מנהיג ציידי העבדים.‬
‫אם אבא שלח אותך לעולם בני האדם,‬
‫מה תוכל לעשות למענו?‬
‫להרוג את כל יקיריו של הפוסע בין עולמות‬
‫עד שהוא יתעמת איתך, אבא.‬
‫אני יודע שעשיתי טעות. כולם עושים טעויות.‬
‫אתה היית התובע.‬
‫היית אמור למחוק לכולם את הזיכרון,‬
‫אבל הבחור הזה, ברקר, זוכר את זה עד היום.‬
‫לא ברור למה זה לא השפיע עליו.‬
‫אני רק אומר שכולם עושים טעויות,‬
‫ואני אכפר על הטעות שלי. תאמר את זה לעיט הגדול.‬
‫אני כבר לא ממונה עליך.‬
‫אז מי כן?‬
‫אני ממונה עליך.‬
‫טוב, אשתדל לקצר...‬
‫אני טעיתי ואתם צדקתם.‬
‫לא האמנתי לאבא שלכם או לכם,‬
‫ואכזבתי אתכם.‬
‫אשפזתי אותך וגזלתי לך שנים מהחיים.‬
‫אני לא מצפה שתסלחו לי אי פעם,‬
‫אבל כדאי שתדעו דבר אחד,‬
‫מעתה והלאה, אם תזדקקו לי...‬
‫אתמוך בכם.‬
‫לא משנה מה יקרה.‬
‫תמיד.‬
‫אז... זה הכול.‬
‫אם תצטרכו אותי, אני בחוץ.‬
‫מה שלום הבנים שלך?‬
‫מארק יכול ללכת הביתה.‬
‫תומאס צריך להישאר, אבל שניהם בסדר.‬
‫יופי.‬
‫אף אחד לא זוכר מה קרה.‬
‫בקשר להאשמות הרצח נגד מארק, אני אטפל בהן.‬
‫- אוף. - המיטות האלה מזעזעות.‬
‫הייתי מעדיף שינגסו לי את האצבעות מאשר לבלות כאן שבוע.‬
‫אתה מוכן לשתוק שתי דקות?‬
‫אני מוכן לנסות, אם תזיז את המרפק שלך. זה כואב.‬
‫תמיד היו בינינו מחלוקות,‬
‫אפילו בחנות, ובמסע שלנו עוד יותר.‬
‫החטפתי לך בפרצוף, בעצם בפרצוף של הכפיל שלך,‬
‫ונותרת לצידי.‬
‫אחי, מה אתה רוצה ממני?‬
‫פשוט רציתי לומר...‬
‫שאתה האדם האמיץ‬
‫והנאמן ביותר שאני מכיר.‬
‫והחבר הכי טוב שלי.‬
‫ו...‬
‫תודה על הכול.‬
‫לך להזדיין, ממו.‬
‫- תביא לי פודינג. - שק לי בתחת!‬
‫אורקל מיקסטייפ‬
‫היי!‬
‫הכול בסדר?‬
‫לעזאזל!‬
‫אלה חדשות הערב...‬
‫חדשות היום‬
‫גבירותיי ורבותיי,‬
‫אין מקום לדאגה. מצד שני, יש צורך בהבהרה.‬
‫שקיות המתנה לכאורה שנשטפו לחופי האי בורקום...‬
‫היי, הגעתם ל"אורקל", חנות המוזיקה שלכם בקרפלדן.‬
‫תשאירו הודעה אחרי ה...‬
‫מארק, תענה, בבקשה.‬
‫תן לי להסביר.‬
‫הוא נישק אותי!‬
‫בבקשה, תענה כבר!‬
‫...אבל צוותי החוף בבורקום חוזים שפיכת חומרים רעילים‬
‫בימים הקרובים, ומתכוננים למצבי חירום.‬
‫סיאטל, וושינגטון. קורט קוביין נחשב לקולו‬
‫של דור חסר ערכים,‬
‫או של דור שמתקשה למצוא ערכים חדשים.‬
‫הוא היה סולן להקת הרוק המפורסמת "נירוונה".‬
‫הוא לא רצה להיות הקול הזה.‬
‫השירים של "נירוונה" עסקו במערכות יחסים הרוסות, באלימות,‬
‫בסמים ובתקווה אבודה.‬
‫קוביין היה בן 27.‬
‫אתמול הוא התאבד בירייה בראש.‬
‫מוושינגטון, יוכן שווייצר.‬
‫"הוא היה אדם רגיש, מקסים ומבריק מאוד...‬
‫"לא התכונות המתאימות ביותר לכוכב רוק."‬
‫כך אמר מחבר הביוגרפיה שלו, מייקל אזרד.‬
‫מזג האוויר...‬
‫תרגום כתוביות: עטר אברמסון‬
‫בקרת כתוביות: רינת זוהר-מנחם‬