Hvor lenge må vi gjemme oss?
Det er så kaldt.
Så lenge vi må for å fullføre oppdraget.
Kan vi gjøre oppdraget et varmt sted?
Karibuene lever i nord.
Jeg tror jeg hører noe.
Hvor gjemmer du deg?
Hei!
Ikke morsomt, Gråskjegg. Og vi skal gjemme oss.
Vær stille, dere to.
- Hvorfor får du ha den kule kamuflasjen? - Fordi jeg laget den.
Du kan ha den neste gang.
Gå tilbake til gjemmestedene deres så vi finner ut
hvorfor karibuene alltid er på vandring og aldri blir på et sted lenge.
De beveger seg nok for å holde varmen.
Det er en idé.
Ok, Gråskjegg.
Akseptert.
Er det et lite reinsdyr?
Det er en liten karibu.
- Karibu og reinsdyr er samme art. - Hva?
- Og der er faren. - Moren.
- Hvordan vet du det? - Gutter mister geviret hver høst.
Bare jentene har det om vinteren.
De er vakre.
Det er så synd at det er færre og færre av dem hvert år.
Vi må hjelpe dem.
Vi må finne ut hvorfor de ikke blir på ett sted, så vi kan forstå karibuene.
Se.
Moren vil at hun skal gå videre. Men hvorfor?
Jeg skremte henne. Hun kan rote seg bort. Vi må få henne tilbake til moren.
Hjelp meg ut av denne.
Kom igjen. Hun slipper unna.
Selvfølgelig. Hun har to bein mer enn vi har.
Vent, ungen!
Hun er for rask.
Men ikke for rask for moren, og hun har med hjelp.
En karibuflokk.
Jeg skulle ønske de ble på ett sted.
- Hva nå, Jane? - Unngå å bli tråkket ned.
Utrolig.
Karibuer er jammen på farta.
Hvordan får vi dem til å komme tilbake så vi finner ut hvorfor?
Ved å gjemme oss igjen!
Jeg vil ikke leke mer.
Seriøst, Jane, hvor er du?
Bestefar!
Bestefar James?
Bestefar, så godt å se deg.
Vel. Hallo, David.
Hallo, Jane.
Det tar tid å komme seg ut av dette.
Jobber du ikke i dag?
Jeg skal jobbe frivillig på matstasjonen senere.
Men...
Dette ser ut som noe godt.
- Til meg? - Jeg laget lunsj til alle.
Deg også hvis du vil, Jane.
Takk, men vi kan ikke ta pause.
Vi er midt i å spore opp Rangifer tarandus.
Det er det vitenskapelige navnet på karibu, og det er veldig viktig.
- Men jeg kan spise. - Du kan alltid spise.
Jeg vil gjerne høre mer om dette karibuoppdraget.
- Vi kan vel ta en liten pause. - Det var det jeg visste.
Er det Gråskjegg?
Ja, vi gjemte oss i skogen.
Noen av oss gjemte seg.
Og noen kastet snøball.
Skam deg, Gråskjegg.
La oss gå inn.
Og så løp vi med en karibuflokk.
Mer som å løpe fra en karibuflokk.
Visste dere at de kan løpe like fort som en bil?
Ja, det gjorde jeg. Men bare korte avstander.
Se for dere dette. Karibuer bak oss.
Frossent vann foran oss.
Jeg visste hva jeg måtte gjøre.
Hva gjorde du?
- Ingenting. Flokken hoppet rett over oss. - Det var som om de fløy.
Men vi må finne ut hvorfor de alltid er i bevegelse.
Ja, de blir ikke på samme sted særlig lenge.
Høres ut som et mysterium.
Kanskje de leter etter mat.
Kanskje, men det var mye igjen å spise da moren fikk den lille karibuen til å gå.
La oss gå tilbake til oppdraget.
Hvis de leter etter mat, så har vi mye igjen.
La oss rydde opp, unger.
- Takk for lunsjen, pappa. - Bare hyggelig.
Når vi kommer ut, må vi legge en plan.
Hvorfor kaster dere alt det?
Og det.
Fordi jeg er mett.
Og jeg sparer plass til dessert.
Det er vel dessert?
Det er derfor over en milliard tonn mat blir kastet hvert år.
Hva mener du?
Det betyr at dere forsynte dere med for mye mat til lunsj.
Dere kan pakke bort resten til senere.
Nettopp.
Men vi har masse.
Har du ikke fortalt dem historiene, Kevin?
Vel...
Du har vel ikke glemt dem?
Hvilke historier, kjære?
Som de du leser når vi legger oss?
Kan vi snakke om det senere?
Det betyr at vi aldri kommer til å snakke om det.
Vi bør gå tilbake til karibuene.
Jeg fikk ikke noe svar om dessert.
Karibuene, David.
- Takk for lunsjen, bestefar James. - Den var veldig god. Til og med salaten.
Bare hyggelig.
Hold deg lavt. Ser de oss, løper de sin vei igjen.
Ingenting.
Vi fortsetter å lete.
Ingen her heller.
Hva tror du bestefar mente med historiene?
Vet ikke. Hvorfor spurte du ikke?
Fordi paps ble så rar av det.
Karibuene.
Ikke nå igjen.
Vi må følge etter dem.
Kan jeg leke på rommet?
Har noen lyst på kaffe?
Vann?
Jeg går og leker med Millie.
Jeg trenger et øyeblikk.
De slipper unna.
Hvor skal du, bestefar?
Jeg går ned på matstasjonen litt tidligere.
- Fant dere karibuene? - Vi mistet dem igjen.
Vi leker gjemsel, og de ser oss og løper. Vi trenger en ny plan.
Har du noen ideer?
Jeg har noen.
Visste dere at karibuene har en spesiell forbindelse til forfedrene våre,
familien vår?
Er de fortsatt familien min selv om jeg er adoptert?
Familie er familie, uansett hvilken form den har.
Du har en forbindelse til den biologiske familien din,
og du har en forbindelse til vår familie og våre forfedre. Ok?
Ok.
Familien vår er déné.
Hva betyr déné?
Déné er en av urbefolkningene der karibuene lever.
Ett spørsmål til.
Hva betyr urbefolkning?
De første folkene som lever et sted, som var der
før andre folk kom dit, og har sin egen måte å leve på.
Bli med meg.
Jeg pleide å fortelle denne historien til faren din da han var liten.
Det begynte for lenge, lenge siden,
da verden fortsatt var ny.
På den tiden hadde ikke folk ting
som elektrisitet og rennende vann og leilighetsbygg.
Akkurat som alle dyrene i skogen,
var de avhengige av forholdet til landet
for å holde dem i live og friske.
Men de måtte jobbe hardt for å overleve.
Déné-folket ville sørge for at de fikk en lang framtid.
Så de holdt et stort møte mellom seg
og de dyrene de delte land og skog med.
Og folket vårt spurte:
"Hvordan sikrer vi at familiene våre
kan leve ved siden av dere i år etter år framover?"
Og karibuene svarte:
"For at mennesker og dyr skal forbli friske,
må vi samarbeide om å ta vare på landet.
Dere kan bruke skinnet vårt til å lage klær som holder dere varme,
og gevirene våre til å lage redskapene dere trenger.
Men dere må vise respekt ved å ta bare det dere trenger
og ikke noe mer.
Ingenting bør gå til spille.
Og akkurat som vi deler landet med dere,
må dere huske å dele med andre rundt dere.
Det dere har for mye av, kan dere gi til de som har mindre.
Og dere må dele kunnskapen om hvordan dere behandler landet
med alle barna deres,
sånn at de kan dele det med barna sine og så videre."
Alle har ansvar
for å la kunnskapen gå videre til nye generasjoner.
Men etter mange år begynte mange folk, ikke bare déné-folket,
å leve i landet.
Når skoger blir forstyrret, blir også dyrene som bor der det.
Den dag i dag arbeider déné-samfunnet hardt med å beskytte karibuene.
Akkurat som karibuene gjorde for oss.
Hvorfor har du aldri fortalt meg historien?
Jeg glemte den vel.
Bestefaren din fortalte meg mange viktige historier,
som den om karibuene da jeg var på din alder.
Husker du de andre?
Jeg tror det. Kanskje med litt hjelp fra bestefar.
Det vil jeg gjerne.
- Kan jeg også få høre dem? - Absolutt.
Tror du karibuene må vandre
fordi skogene der de bor blir hogd ned, som i historien?
Å miste hjemmene er en av grunnene til at karibuene er truet,
men hvordan kan vi bevise at det er derfor de ikke blir på ett sted?
Hva om vi fikk dem til et sted der de følte seg trygge?
Et sted med mat og trær og alt de trenger for å skape et hjem.
Det høres ut som dere tre har en god plan.
Best å sette i gang.
Første steg, finn karibuene.
Greit.
- Ha det, bestefar. - Takk for lunsjen.
Der.
Nå trenger vi bare et trygt sted.
Jeg vet hvor.
Vi må også få karibuene dit.
Der kommer restene etter lunsjen inn.
David, vi har lokkematen. Ser du karibuene?
Ja.
Men de drar, Jane.
Fort! De slipper unna.
David?
Her borte.
Jeg sitter fast. Jeg kan ikke følge etter.
Kan du ta dem igjen og bruke restematen til å få karibuene tilbake?
Led dem tilbake, Gråskjegg. Jeg gjør resten.
Jeg kommer meg ikke ut. Karibuene slipper unna.
Ja! Ja! Gråskjegg, du klarer det!
De kommer hitover.
De kommer rett mot meg.
Ser ut som du fikk en karibu-uff.
Skjønner? Karibu-uff?
Går det bra, Gråskjegg?
Jane, de kommer mot deg.
De er her. Karibuene spiser seg mot det trygge stedet.
Faktisk så småspiser de seg dit.
De tar bare små biter av hver matbit.
Lurer på hvorfor de ikke spiser alt.
Vet ikke, men de blir sikkert værende nå.
De er så søte.
Vent! Nei, ikke...
...dra.
Jane. Her borte.
- Hvor er karibuene? - Borte.
Og vi vet ikke hvorfor de stadig flytter seg.
Vi finner det ut.
Men det var fint av dem å legge igjen litt av maten.
Som i din bestefars historie. Dele.
Kan jeg få se den?
"Hvordan vil avgjørelsen vi tar i dag påvirke folk i framtiden?"
- Jane Goodall? - Ja.
Det er som det karibuene sa til déné-folket
om at de bare skulle ta det de trengte, ikke mer.
Da kan alle overleve.
Ja.
Se!
- Resten av karibuflokken. - Gjem deg!
De spiser det de andre karibuene lot ligge.
De drar videre fordi de bare tar det de trenger.
- Og etterlater nok til alle. - Det burde mennesker også gjøre.
Ja, det burde vi.
Jeg har en idé.
Ekstra mat til matstasjonen, bestefar.
Denne maten vil mette mange som trenger det.
Mahsi cho...
- ...som betyr "takk". - Bare hyggelig, bestefar.
Vi ga bort noen småkaker også. Men jeg har glemt hvorfor.
Respekt, deling og...
Ansvarlighet. Jeg skal fortelle den historien når det er leggetid.
Og senere har jeg mange flere historier å dele med dere.
Og deg også.
Og meg? Jeg håper det er flere om dyr.
Noen.
Gled deg til den om revene.
Tror du at hvis flere hører déné-historien, vil det hjelpe karibuene?
Historier holder kunnskap levende.
Og hvis folk lærte om karibuene,
ville de kanskje vært mer påpasselige og tenkt seg om når de tok ting fra landet.
- Skjønner, bestefar. - Jeg også.
Det vil definitivt hjelpe.
- Er du klar? Jeg kan kjøre deg. - Takk.
Vi kan lære så mye av dyrene.
Og alt vi lærer, bør vi dele,
sånn at vi ikke gjør de samme feilene igjen og igjen.
Gråskjegg!
Redd karibuene.
- David, hvor er du? - Jeg kommer straks.
Hva er det du spiser?
Rester. De er enda bedre den andre gangen.
Spar litt. Jeg kommer bort etter samtalen med karibuvokteren Starr Gauthier.
Der er hun.
Hei, Starr.
Hei, Jane. Hei, David.
Det ser ut som du har munnen full.
De?
Det er gevir fra hannkaribuer.
Hvorfor feller ikke jentekaribuer geviret samtidig som guttene?
Hunnene beholder dem gjennom vinteren, for når de er drektige,
må de vise styrke overfor andre karibuer og forsvare matkildene.
Kult. Jeg ble sulten av å ha jaktet på en karibuflokk.
De vandrer jammen mye.
Vi ville finne ut hvorfor de vandrer.
Og hva fant dere ut?
Karibuene tar bare det de trenger fra et sted,
og etterlater resten til senere eller til andre.
Det stemmer.
Noen karibuflokker vandrer etter temperaturen,
og noen vandrer for å finne ulike matkilder.
Hvor arbeider du med karibuer?
I dette området, der vi har Klinse-Za karibufødeinnhegning.
Hva er en fødeinnhegning?
Det er et veldig stort inngjerdet område.
Vi henter inn drektige karibuer fra villmarka.
Da kan de føde kalvene i trygghet.
Og så slipper vi dem fri igjen.
- Hvorfor må de beskyttes? - Når de er i fjellene,
er de så små, og rovdyr kan lett ta dem.
- De er trygge i innhegningen. - Får du gi dem mat?
- Ja. - Du er så heldig.
Hvorfor ville du hjelpe karibuene?
For mange år siden ba de eldste oss slutte å jakte på karibuer, fordi de var så få.
Så vi spiste elgkjøtt, og jeg hjalp moren min med å rense og dele opp kjøttet.
Så jeg vet hvor hardt arbeid det er.
Det har jeg aldri tenkt på.
Det er det få som gjør, for vi kjøper jo maten på en matbutikk.
Men når man vet hvor mye arbeid som må til
før det kommer på bordet, vil du sette pris på dyret.
Og du sløser ikke, og tar bare det du trenger.
Det stemmer, David.
Hvorfor er det færre karibuer?
Se her. Den største trusselen mot karibuene er tap av skog.
Vi har fjernet naturens balanse.
Vi kan også få tilbake balansen.
Akkurat som med karibuen, er det viktig å huske at vi også er en art.
Vi er menneskearten, og vi må samarbeide.
Hva kan vi gjøre for å hjelpe?
Å dele det dere har lært i dag er en god start.
Og å redusere avfall.
Snakk med dine foresatte
og dra til den lokale søppelfyllingen, der avfallet deres ender.
Miljøet vårt blir veldig påvirket av alt avfallet.
Og det påvirker habitatene til karibuer og alle andre arter, også oss.
Når jeg ser alt det avfallet, vil jeg ikke bidra til det.
Jeg har aldri sett en søppelfylling før. Den lukter sikkert vondt.
Du har sikkert rett. Og det har ikke jeg heller.
Tusen takk for at du snakket med oss om karibuen, Starr.
Takk. Det var hyggelig å treffe dere begge.
- Ha det, Starr. - Vi ses.
Skynd deg, Jane. Det er snart ikke mye igjen.
Det er nesten ikke mer.
INSPIRERT AV GEORGE BLONDIN (1923-2008), DÉNÉ NATION
Tekst: Evy Hvidsten