Jane, hur länge måste vi gömma oss? Det är så kallt.
Så länge det krävs för att avsluta uppdraget.
Kan vi inte göra uppdraget på en varm plats?
Karibuer lever bara på nordliga platser.
Jag tror jag hör nåt. Var gömmer du dig förresten?
Hallå!
Inte kul, Gråskägg. Och vi ska faktiskt gömma oss.
Var tysta, ni två.
Varför får du det coola kamouflaget?
För att jag gjorde det. Du kan ha det nästa gång.
Tillbaka till era gömställen nu så vi kan ta reda på
varför karibuerna alltid rör sig och inte stannar så länge nånstans.
- De rör sig nog för att hålla värmen. - Det är en teori.
Okej, Gråskägg.
Utmaning antagen.
-Är det en liten ren? - Det är en liten karibu.
- Karibuer och renar är samma djur. - Vad?
- Och där är pappan. - Mamman.
- Hur vet du det? - Pojkar tappar sina horn på hösten.
Bara flickor har dem kvar på vintern.
De är vackra.
Det är sorgligt att de blir färre och färre för varje år.
Vi måste hjälpa dem.
Och därför måste vi ta reda på varför de aldrig stannar,
så vi kan förstå karibun.
Titta.
Hennes mamma vill att hon fortsätter. Men varför?
Åh, nej. Jag skrämde henne. Hon kanske går vilse.
Vi måste få henne tillbaka till mamman.
Hjälp mig ur den här.
- Kom igen, hon kommer undan. - Så klart. Hon har två ben mer än vi.
Vänta, bebis!
Hon är för snabb för oss.
Men inte för snabb för sin mamma, och hon tog med förstärkning.
En hjord karibuer.
Jag önskar de kunde stanna på en plats.
- Nu då, Jane? - Undvik att bli nertrampad.
Otroligt.
Karibuer rör verkligen på sig.
Hur ska vi få dem att komma tillbaka så vi kan lista ut varför?
Genom att gömma oss igen!
Jag vill inte leka mer.
Allvarligt, Jane, var är du?
Farfar!
- Farfar James? - Farfar, jag är glad att se dig.
Nämen, nämen, nämen. Hej, David. Hej, Jane.
Det här tar bara en sekund att ta av sig.
Arbetar inte du idag?
Nej, idag ska jag vara volontär i soppköket.
Men...
Det här ser ut som nåt jättegott.
- Till mig? - Jag har gjort lunch till oss alla.
Inklusive dig, om du vill, Jane.
Tack, men vi kan inte ta paus. Vi håller på att spåra Rangifer tarandus.
Det vetenskapliga namnet för karibu, och det är ett jätteviktigt uppdrag.
- Men jag kan äta. - Du kan alltid äta.
Jag vill gärna höra mer om det här karibu-uppdraget.
- Jag antar att vi kan ta en liten paus. - Det visste jag att ni kunde.
Är det där Gråskägg?
Ja, vi gömde oss i skogen.
Vissa av oss gömde oss.
Och vissa av oss kastade snöboll.
Skäms, Gråskägg.
Kom, vi går in.
Och sen sprang vi med en hjord karibuer.
Snarare sprang ifrån en hjord karibuer.
Visste ni att de kan springa lika fort som en bil?
Ja, det visste jag. Men bara korta sträckor.
Tänk er det här: Karibuer bakom oss. Frusen flod framför oss.
- Jag visste vad jag behövde göra. - Vad gjorde du?
- Inget. Hjorden hoppade över oss. - Det var som om de flög.
Men vi måste fortfarande ta reda på varför de aldrig stannar.
- De stannar aldrig länge på samma plats. - Det låter som ett mysterium.
De kanske letar efter mat.
Kanske, men det fanns fortfarande mat kvar
när den lilla karibuns mamma tvingade henne att gå.
Tillbaka till vårt uppdrag, David.
Om det är mat de letar efter, så har vi mycket över.
Okej. Dags att städa undan, barn.
- Tack igen för lunchen, pappa. - Det var så lite.
När vi kommer ut, måste vi komma på en plan.
Varför kastar du bort allt det där? Och det där?
För att jag är mätt. Och jag spar plats för efterrätt.
Visst blir det efterrätt?
Det är därför miljarder ton mat kastas bort varje år.
Vad menar du?
Att om du tog för mycket mat till lunch,
- så kunde du spara resten till senare. - Precis.
Men vi har massor av mat.
Kevin, har du inte berättat för dem?
Nå...
Du har väl inte glömt?
Berättat vad, älskling?
Som sagorna du läser för oss när vi ska sova?
Pappa, kan vi prata om det senare?
Ja, vilket betyder att vi aldrig kommer prata om det.
Nåväl, vi borde återgå till karibuerna.
Men jag har inte fått nåt svar angående efterrätt.
Karibuerna, David.
Tack för lunchen, farfar James.
- Det var jättegott. Till och med salladen. - Det var så lite.
Ligg lågt. Vi vill inte att de ska se oss, då springer de iväg igen.
Inget.
Vi fortsätter spana.
Inga karibuer här heller.
Vad tror du min farfar menade för historier?
- Jag vet inte. Varför frågar du inte? - För att farsan betedde sig konstigt.
Karibuerna.
Inte igen.
Vi måste följa dem. Kom.
Får jag leka på mitt rum?
Vill nån ha kaffe?
Vatten?
Jag går och leker med Millie.
Jag behöver lite paus.
De kommer undan.
Vart ska du, farfar?
Jag tänkte bege mig till soppköket lite tidigare.
Hittade ni era karibuer?
Vi tappade bort dem igen.
Vi försöker gömma oss, men de ser oss och springer.
Vi behöver en ny plan.
- Några idéer, farfar? - Jag har några stycken.
Visste ni att karibuer har en länk till våra förfäder, vår familj?
Är de ändå min familj om jag är adopterad?
Familj är familj, oavsett vilken form den har.
Du har en länk till din genetiska familj och dina förfäder,
och du har en länk till vår familj och våra förfäder. Okej?
Okej.
- Vår familj är dene. - Vad betyder dene?
Dene är ett av ursprungsfolken där karibuerna lever.
- En fråga till. - Vad betyder ursprungsfolk?
De första människorna som bor på en plats, som fanns där
innan andra människor bodde där, som har ett eget sätt att leva.
Följ med mig nu.
Jag berättade den här historien för din pappa när han var liten.
Det började för länge, länge sen, när hela världen fortfarande var ny.
På den tiden hade folk inte sånt
som elektricitet och rinnande vatten och lägenhetskomplex.
Precis som alla djuren i skogen,
förlitade de sig på sin relation till markerna
för att hålla sig friska och vid liv.
Men de fick arbeta hårt för att överleva.
Dene ville försäkra sig om att vårt folk skulle få en lång framtid.
Så de organiserade ett stort möte mellan dem
och djuren de delade mark och skog med.
Och vårt folk frågade:
"Hur kan vi se till att våra familjer
kan leva sida vid sida med er i åratal framöver?"
Och karibuerna svarade:
"För att människor och djur ska vara friska
måste vi samarbeta och ta hand om marken.
Ni måste använda vår päls till kläder och värme
och våra horn för att skapa de verktyg ni behöver,
men ni måste visa respekt genom att bara ta det ni behöver
och inte mer. Ingenting skall slösas bort.
Och precis som vi delar markerna med er,
måste ni komma ihåg att dela med andra omkring er.
Det ni har för mycket av kan skänkas till andra som har mindre.
Ni måste också dela lärdomarna om hur man tar hand om markerna
med alla era barn, så de kan dela dem med sina barn och så vidare."
Det är allas ansvar
att se till att föra kunskapen vidare till kommande generationer.
Men när många år hade gått,
började många folk, inte bara dene,
leva på markerna.
När skogarna blir störda blir även djuren som lever där störda.
Än idag arbetar dene-folket hårt för att skydda karibuerna.
Precis som karibuerna skyddade oss.
Varför har du aldrig berättat det här, farsan?
Jag antar att jag liksom glömde.
Din farfar berättade en massa viktiga historier
som den om karibuerna när jag var i din ålder.
Minns du de andra?
Jag tror det. Kanske med lite hjälp från farfar?
Det skulle jag gilla.
- Får jag också höra dem? - Absolut.
Tror ni att karibuerna måste röra på sig
för att skogarna där de bor avverkas, som i historien?
Att förlora sina hem är ett skäl till att karibuer är utrotningshotade,
men hur bevisar vi att det är därför de aldrig stannar nånstans?
Tänk om vi kan föra dem nånstans där de känner sig trygga?
Nånstans med mat och träd och allt de behöver för ett hem?
Det låter som om ni tre har en bra plan.
- Bäst vi sätter igång. - Första steget, hitta karibuerna.
Visst.
- Hejdå, farfar James. - Tack för lunchen.
Där.
Nu behöver vi bara en trygg plats.
Jag vet en plats.
Och vi behöver ett sätt att få dit karibuerna.
Och där kommer dina lunchrester in.
- David, vi har betet. Ser du karibuerna? - Japp.
Men de går härifrån, Jane.
Skynda! De kommer undan.
David?
Här borta.
Jag sitter fast. Jag kan inte följa dem.
Kan du komma ikapp sen och använda resterna och locka tillbaka karibuerna?
Led dem tillbaka hit, Gråskägg. Jag sköter resten.
Jag kommer inte ut. Karibuerna kommer undan!
Ja! Ja! Gråskägg, du gör det!
De är på väg hitåt.
De kommer rakt emot mig.
Det ser ut som om du har karibu-huat.
Fattar du? Karibu-hu?
Är du okej, Gråskägg?
Jane, de är på väg mot dig.
De är här. Karibuerna äter sig till en trygg plats.
De snarare tar lite snacks på vägen. De tar bara små tuggor av allt.
Jag undrar varför de inte äter upp allt.
Jag vet inte, men jag slår vad om att de stannar nu.
De är så söta.
Vänta! Nej, spring...
...inte bort.
Jane. Här borta.
- Var är karibuerna? - Borta.
Och vi vet fortfarande inte varför de inte stannar.
Vi kommer komma på det.
Men det var snällt av dem att lämna lite rester.
Precis som i din farfars historia. De delar.
Får jag se?
"Hur kommer beslutet vi fattar idag att påverka folk i framtiden?"
- Jane Goodall? - Japp.
Det är som när karibuerna sa till dene
att bara ta det de behövde från markerna. Inte mer.
- Då kan alla överleva. - Precis.
Titta!
- Resten av karibuhjorden. - Göm dig!
De äter det de andra karibuerna lämnade.
De fortsätter gå för att de bara tar det de behöver.
- De lämnar tillräckligt till alla. - Det borde människor också göra.
Det borde vi verkligen.
Jag har en idé.
Extra mat till soppköket, farfar.
All den här maten kommer mätta många människor som verkligen behöver mat.
Mahsi cho...
- ...vilket betyder "tack". - Varsågod, farfar.
Vi gav till och med bort kakor. Men jag glömde varför.
Respekt, delande och...
Ansvar.
Jag ska berätta den historien vid läggdags.
Efter den, har jag många fler historier att dela med er båda.
Och dig.
- Och mig? Hoppas det är mer djurhistorier. - Några stycken.
Vänta tills ni hör historien om rävarna.
Om fler personer får höra om dene, tror du att det kommer hjälpa karibuerna?
Att berätta historier håller kunskaperna vid liv.
Och om folk får lära sig om karibuerna,
kanske de skulle tänka efter innan de tar saker från markerna.
- Jag förstår, farfar. - Jag också.
Det skulle definitivt hjälpa.
- Redo, pappa? Jag kör dit dig. - Tack.
Vi kan lära oss så mycket av djuren.
Och allt vi lär oss borde vi dela,
så vi inte gör samma misstag om och om igen.
Gråskägg!
Hjälp till att rädda karibuerna.
- David! David, var är du? - Jag kommer snart.
- Vad äter du? - Rester. De är ännu godare andra gången.
Spara lite till mig. Jag kommer efter samtalet med karibuvakten, Starr Gauthier.
Nu ringer hon.
Hej, Starr.
Hej, Jane. Hej, David.
Du ser ut att ha munnen full.
De här?
Det är horn från en karibuhane.
Varför fäller inte flickkaribuer sina horn samtidigt som pojkarna?
Karibuhonor behåller hornen under vintern, för när de är gravida,
måste de visa styrka mot andra karibuer för att försvara sina näringskällor.
Coolt. Och förlåt, jag blev så hungrig efter att ha spårat karibuer hela dagen.
De rör sig verkligen mycket.
Vi försökte lista ut varför de ständigt rör sig.
Och vad kom ni fram till?
Att karibuerna bara tar det de behöver från en plats
och lämnar resten till senare eller andra karibuer.
Ni har rätt. Vissa karibuhjordar rör sig med temperaturen
och vissa rör sig för att hitta andra näringskällor.
Var arbetar du med karibuer?
I det här området, där Klinse-Zas karibu-kalvfålla ligger.
Vad är en kalvfålla?
Det är ett jättestort inhägnat område.
Vi tar in gravida karibuer från vildmarken.
På så sätt kan de föda sin kalv i trygghet.
Och sen släpper vi ut dem i det vilda igen.
- Varför måste de skyddas? - När de är i bergen,
är de så små, och rovdjur tar dem lätt.
- I fållan är de trygga. - Får du mata dem?
- Det får jag. - Lyckos dig.
Varför ville du hjälpa karibuerna?
För många år sen, sa de äldre i våra samhällen
åt oss att sluta jaga karibu för att deras antal var så lågt.
Så vi åt älgkött, och jag brukade hjälpa mamma rensa och skära köttet.
- Så jag vet hur mycket arbete det kräver. - Det har jag aldrig tänkt på förr.
Inte många gör det, för vi brukar ju köpa kött i affären, visst?
Men när man vet hur mycket arbete som krävs,
innan det når ens köksbord, då uppskattar man djuret mer.
Och man slösar inte utan tar bara det man behöver.
- Precis så, David. - Varför finns det färre karibu?
Ser ni det här? Det största hotet mot karibuer är avverkning av skogar.
Vi har rubbat naturens balans. Vi kan även återställa balansen.
Precis som karibuerna, är det viktigt att komma ihåg att vi också är en art.
Vi är den mänskliga arten, och vi måste samarbeta.
Vad kan vi göra för att hjälpa?
Att dela det ni lärt er idag är en bra början.
Och minska ert spill. Prata med er förälder eller vårdnadshavare,
åk till er lokala soptipp, platsen där era sopor hamnar.
Vår miljö påverkas oerhört av alla dessa sopor.
Det påverkar även karibuernas hemvist och alla andra arter, inklusive oss.
Att se allt skräp får mig att inte vilja öka på det.
Jag har aldrig sett en soptipp. Jag slår vad om att den stinker.
Du har nog rätt. Det har inte jag heller.
Tack för att du pratade med oss om karibuer idag, Starr.
Tack själva. Det var ett nöje att träffa er.
- Hejdå, Starr. - Vi ses.
Du kanske ska skynda dig, Jane. Det finns inte mycket kvar snart.
Det är nästan slut.
INSPIRERAT AV GEORGE BLONDIN (1923–2008), DENE NATION
Undertexter: Victoria Heaps