ДЖЕЙН
«Ранґіфер тарандус».
Джейн, скільки нам ще ховатись?
Так холодно.
Поки не завершимо наше завдання.
А не можна це зробити десь у теплі?
Карибу живуть лише на півночі.
О, щось чутно.
І взагалі, де ти ховаєшся?
Гей!
Не смішно, Сивий.
Ми мали б сидіти у схованці.
Тихше там.
І чому маскувальний костюм дістався тобі?
Бо я його зробила. Наступного разу вдягнеш.
Ідіть ховайтеся, бо нам ще треба з’ясувати,
чому карибу постійно в русі й ніде не лишаються надовго.
Напевно, рухаються, щоб не змерзнути.
Як варіант.
Ну, добре, Сивий.
Виклик прийнято.
О, це що, оленятко?
Це телятко карибу.
-Карибу й північний олень – це те саме. -Що?
-А ось і його тато. -Мама.
-Як ти знаєш? -Хлопчики щоосені скидають роги.
А в дівчаток вони лишаються на зиму.
Які ж гарні.
Так прикро, що з кожним роком їх стає все менше.
Треба їм допомогти.
Для цього треба з’ясувати, чому вони не лишаються на місці.
Тоді ми зрозуміємо карибу.
Глянь.
Мама спонукає її рухатись. Але чому?
О, ні. Я її злякала. А якщо вона заблукає?
Треба повернути її до мами.
Допоможи мені це зняти.
Швидше, бо втече.
Ще б пак. У неї ж на дві ноги більше, ніж у нас.
Чекай, мала!
Ми за нею не вженемось.
А от її мама вженеться, та ще й не сама.
Стадо карибу.
Краще б ці тварини були осілі.
-І що тепер? -Ховайся, щоб не затоптали.
Неймовірно.
Вони й справді рухливі.
Як змусити їх повернутися, щоб з’ясувати, чому так?
Треба знову сховатись!
Я більше не граюся.
Серйозно, Джейн, ти де?
Дідусю!
Це дідусь Джеймс?
Який я радий тебе бачити.
Так-так-так. Привіт, Девіде.
Привіт, Джейн.
Секундочку, зараз це зніму.
Ти сьогодні не працюєш?
Ні, збираюся піти волонтерити в громадську їдальню.
Але...
Схоже, тут щось смачненьке.
-Це мені? -Я приготував обід на всіх.
І на тебе теж, Джейн, якщо хочеш.
Дякую, але ми зараз зайняті.
Вистежуємо «Ранґіфер тарандус».
Це наукова назва карибу. У нас дуже важливе завдання.
-Але я б не проти поїсти. -Ти завжди не проти.
Ну, я б з радістю послухав про ваше завдання з карибу.
Думаю, можна зробити невеличку перерву.
Я так і гадав.
А це там Сивий?
Ага, ми всі ховались у лісі.
Ну, дехто з нас ховався.
А дехто кидався сніжками.
Як не соромно, Сивий.
Ну, ходімо.
А потім ми бігали зі стадом карибу.
Точніше, бігали від стада карибу.
Вони можуть бігти швидко, як машини.
Так. Але лише на короткі відстані.
Тільки уявіть: позаду нас карибу.
Попереду – замерзлий струмок.
Я знав, що треба робити.
І що ж ти зробив?
Нічого. Стадо нас перестрибнуло.
Вони ніби летіли, а не бігли.
Але треба з’ясувати, чому вони постійно в русі.
Так, вони ніде надовго не затримуються.
Звучить дуже загадково.
Може, вони шукають корм.
Можливо, але корму було ще чимало, коли мама-карибу погнала телятко далі.
Треба повертатися до завдання, Девіде.
Ну, якщо вони шукають їжу, тут лишилося багато.
Добре, дітки, приберемо це все.
-Ще раз дякую за обід, тату. -На здоров’я.
Як підемо надвір, треба придумати план дій.
Чому ви це все викидаєте?
І оце?
Бо я наїлась.
А я хочу лишити місце для десерту.
У нас же буде десерт?
Отак щороку понад мільярд тонн їжі йде на сміття.
До чого це ти?
До того, що, як узяли завелику порцію на обід,
то зайве можна залишити на потім.
Саме так.
Але в нас повно їжі.
Кевіне, ти не розказував їм наші оповіді?
Ну...
Ти ж не забув, правда?
Оповіді? Які ще оповіді?
Такі, як ти нам читаєш на ніч?
Слухай, тату, може, пізніше про це поговоримо?
Ага, тобто не поговоримо ніколи.
Ну, нам пора повертатися до карибу.
Але мені ще не відповіли про десерт.
До карибу, Девіде.
Дякую за обід, дідусю Джеймсе.
Усе було дуже смачне. Навіть салат.
Що ж, на здоров’я.
Пригнися. Якщо вони нас побачать, то знов утечуть.
Немає.
Ходімо шукати далі.
І тут не видно.
Як думаєш, про які оповіді говорив дідусь?
Не знаю. Чому ти його не спитав?
Бо татко почав якось дивно поводитись.
Карибу.
Ну от, знову.
Ходімо за ними. Швидше.
Можна я піду до себе в кімнату?
Хтось хоче кави?
Води?
Піду пограюся з Міллі.
Я на хвилинку.
Вони тікають.
Дідусю, ти куди?
Я, власне, ще раніше збирався в громадську їдальню.
Ну що, ви знайшли карибу?
Знов їх упустили.
Ми ховаємось, а вони нас бачать і тікають.
Потрібен новий план.
У тебе є якісь ідеї?
Так, є декілька.
Ти знав, що в карибу є особливий зв’язок з нашими пращурами,
з нашою сім’єю?
А вони для мене сім’я, навіть якщо мене всиновили?
Сім’я – це завжди сім’я, байдуже, як вона утворилась.
У тебе є зв’язок зі своєю кровною сім’єю й пращурами,
так само як і зв’язок з нашою сім’єю й пращурами. Зрозумів?
Так.
Так от, наша сім’я зветься «дене».
А що значить «дене»?
Дене – це аборигени тієї місцевості, де живуть карибу.
Іще одне запитання.
Що значить «аборигени»?
Це корінний народ, що жив у певній місцевості,
перш ніж там оселилися інші люди, зі своїм особливим способом життя.
Ходімо зі мною.
Я розказував цю оповідь твоєму татові, як він був малий.
Усе почалося давним-давно,
коли світ був ще юний.
У людей тоді не було
електрики, водогонів і багатоповерхових будинків.
Як і в усіх тварин, що мешкали в лісі,
їхнє життя та здоров’я залежало
від зв’язку з природою.
Але, щоб вижити, вони мусили тяжко працювати.
Дене хотіли подбати про майбутнє нашого народу.
Тому одного разу вони зібралися
на зустріч з тваринами, з якими ділили землю й ліси.
І наш народ спитав:
«Як нам зробити так, щоб наші родини
мали змогу жити поруч з вами ще багато років у майбутньому?»
У відповідь карибу сказали:
«Щоб і люди, й тварини були здорові,
нам треба спільно дбати про цю землю.
Ви можете брати наше хутро, щоб шити з нього теплий одяг,
і наші роги, щоб робити з них інструменти,
але при цьому виявляйте повагу – беріть лише те, що необхідно,
і не більше.
Нічого не марнуйте.
І так само, як ми з вами ділимо землю,
не забувайте ділитися з іншими тим, що маєте.
Якщо у вас чогось забагато, віддайте це тим, хто має менше.
І перекажіть ці настанови, як дбати про природу,
усім своїм дітям,
а вони нехай перекажуть своїм, і так далі».
Усі мають дбати про те,
щоб передавати знання наступним поколінням.
Але минуло багато років,
і багато інших людей, крім дене,
оселилися на цих землях.
Коли люди втручаються в ліс, то турбують і його мешканців.
Спільнота дене й понині з усіх сил старається захистити карибу.
Так само, як карибу свого часу подбали про нас.
Тату, а чому ти мені цього не розповідав?
Ну, певно, я цю оповідь призабув.
Дідусь мені розказував багато оповідей,
таких, як оця, коли я був малий.
А решту оповідей ти пам’ятаєш?
Начебто так. Може, дідусь мені трохи допоможе пригадати?
Залюбки.
Можна я теж їх послухаю?
Авжеж.
Може, карибу постійно в русі,
бо люди вирубують ліси, в яких вони живуть, як у цій оповіді?
Це одна з причин, чому карибу загрожує вимирання,
але як довести, що саме через це вони ніде не затримуються надовго?
Що, як знайти таке місце, де вони б почувалися в безпеці?
Місце, де є корм, дерева й усе, що їм потрібно для життя?
Схоже, ви придумали непоганий план.
Що ж, тоді до роботи.
По-перше, треба знайти карибу.
Так.
-До побачення. -Дякую за обід.
Он вони.
Тепер потрібне безпечне місце.
Я знаю, де його знайти.
І ще треба якось заманити туди карибу.
З цим допоможуть залишки твого обіду.
Девіде, приманка готова. Ти бачиш карибу?
Ага.
Але вони йдуть далі.
Швидше! Зараз підуть.
Девіде!
Я тут.
Я застряг. Не можу піти за ними.
Зможеш догнати карибу й приманити їх сюди недоїдками?
Веди їх сюди, Сивий. А я подбаю про все інше.
Я не можу вибратись. Карибу вже далеко!
Так! Молодець, Сивий!
Вони біжать сюди.
Мчать прямо на мене.
Схоже, тебе трохи кари-буцнули.
Зрозумів? Кари-буцнули?
Сивий, ти як?
Джейн, вони йдуть до тебе.
Вони вже тут. Їдять і рухаються до безпечного місця.
Точніше, під’їдають.
Лише надкушують кожен шматочок корму.
Цікаво, чому не з’їдають усе.
Не знаю, але думаю, що далі вони не підуть.
Які ж милі.
Чекайте! Ні, не...
тікайте.
Джейн. Я тут.
-А де карибу? -Втекли.
Так і не ясно, чому вони переміщуються.
Ми це з’ясуємо.
Але добре, що вони лишили трохи недоїдків.
Як в оповіді твого дідуся. Про те, що треба ділитись.
Можна я гляну?
«Як рішення, прийняте нами сьогодні, вплине на людей у майбутньому?»
-Джейн Ґудолл? -Ага.
Це як карибу сказали народу дене
брати в природи лише необхідне. І не більше.
Тоді всі зможуть вижити.
Так.
Дивись!
-Ось і решта стада. -Ховайся!
Вони їдять те, що лишили інші карибу.
Вони постійно рухаються, бо беруть лише необхідне.
І лишають достатньо для всіх.
Людям теж варто так чинити.
І справді варто.
Є одна ідея.
Ось іще їжа для громадської їдальні.
Нею можна буде нагодувати багатьох людей, яким це справді потрібно.
«Масі чо»,
-тобто «дякую». -Будь ласка, дідусю.
Ми ще й печива туди поклали. Тільки забула чому.
Повага, співучасть і...
Відповідальність.
Розкажу вам цю оповідь на ніч.
А потім маю розказати вам іще багато інших оповідей.
І тобі теж.
А мені? Сподіваюся, там є про тварин.
Є й такі.
Чекай, буде ще оповідь про лисиць.
Може, якщо більше людей почують оповідь про дене, це допоможе карибу?
Ну, оповіді допомагають нам зберігати знання.
Якщо люди дізнаються про карибу, то, можливо,
будуть уважніші й думатимуть, перш ніж щось узяти в природи.
Зрозумів, дідусю.
І я теж.
Це точно допоможе.
-Готовий, тату? Я тебе підвезу. -Дякую.
Ми багато чого можемо навчитись у тварин.
І поділитися цими знаннями,
щоб не повторювати ту саму помилку знов і знов.
Сивий!
ДЖЕЙН
Урятуймо карибу.
-Девіде! Девіде, ти де? -Зараз буду.
Що це ти їси?
Недоїдки. Удруге вони ще смачніші.
Лиши й мені. Прийду після розмови із захисницею карибу Старр Ґотьє.
Ось і вона.
Вітаю.
Привіт, Джейн і Девіде.
Бачу, в тебе чимось набитий рот.
А, ти про оце?
Це роги самця карибу.
Чому в карибу дівчатка не скидають роги разом з хлопчиками?
Самиці карибу не скидають роги на зиму, бо під час тільності
мусять показувати силу іншим карибу, щоб захищати кормові угіддя.
Круто. Вибачте, я зголоднів за день, поки ми вистежували стадо карибу.
Вони й справді дуже рухливі.
Ми хотіли з’ясувати, чому вони переміщуються.
І що ж ви дізналися?
Що карибу беруть лише те, що необхідно,
а решту лишають на потім або іншим карибу.
Саме так.
Деякі стада карибу пересуваються через зміни температури,
а деякі – щоб знайти інші джерела корму.
Де ви працюєте з карибу?
Отут. Це материнський загін для карибу «Клінсе-За».
Що таке материнський загін?
Це такий великий обгороджений простір.
Ми приводимо туди тільних карибу з дикої природи.
Там вони можуть отелитися в безпеці.
А потім відпускаємо їх назад у природу.
-А чому їх треба захищати? -Коли вони в горах,
їх легко можуть схопити хижаки, бо ж вони зовсім малі.
-А в загоні вони в безпеці. -І ви їх годуєте?
-Так, годую. -Оце вам пощастило.
Чому ви стали допомагати карибу?
Багато років тому наші старійшини
сказали нам більше не полювати на карибу, бо їх лишилось обмаль.
Тож ми їли лосятину. Я допомагала мамі мити й різати м’ясо.
Тому й знаю, яка це важка праця.
Я про це й не задумувався.
Як і більшість людей, бо ж ми зазвичай купуємо м’ясо в магазині.
Але коли знаєш, скільки потрібно зусиль,
щоб воно опинилось у тебе на столі, то цінуєш тварину, чиє м’ясо їси.
Не марнуєш його й не береш зайвого.
Правильно, Девіде.
Чому стає менше карибу?
Ось, дивіться. Найбільша загроза для карибу – зникнення лісів.
Ми порушили природну рівновагу.
Але можемо й допомогти її відновити.
Важливо пам’ятати, що ми теж – окремий біологічний вид, як і карибу.
Ми – людство. І нам треба працювати спільно.
То як ми можемо допомогти?
Для початку – поділитися цими знаннями з іншими.
І викидати менше сміття.
Поговорити з батьками чи опікунами
й відвідати місцеве звалище, на яке звозять сміття.
Усе це сміття дуже сильно впливає на довкілля.
Зокрема на домівки карибу та інших біологічних видів, серед яких і ми.
Стільки сміття. Не хочеться ще й свого додавати.
Ніколи в житті не бачив звалища. Там, напевно, смердить.
Гадаю, що так. І я теж не бачила.
Дуже дякую вам, Старр, що поговорили з нами про карибу.
І вам дякую. Рада була з вами познайомитись.
-Бувайте. -До зустрічі.
Поквапся, Джейн. Іще трохи, й нічого не залишиться.
Уже майже нема.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ДЖОРДЖУ БЛОНДЕНУ (1923-2008), ДЕНЕ
Переклад субтитрів: Тетяна Ткаченко