Готовий?
Знімай знизу. Так він здаватиметься більшим.
- Ти серйозно, Рейналдо? - Що?
Зображення розмите.
Чорт. Маю надію, вони нас не обійшли.
Я втомився, Рею.
У мене теж болить спина й ступні,
але не можна йти лише із цим.
Ступні болять? Та ми ж лише розминалися.
Довбана подагра ніяк не мине.
Подагра, болі в спині, проблеми з простатою...
Та в тебе повний комплект, старий!
- Я допоможу. Подай рушницю. - Нізащо.
Відійди.
- Добре. Їдьмо. - Гаразд.
Доне Рею.
Чекай.
Зупинись.
П'ятдесят метрів.
Вісім пунктів?
Ні. Десь шість.
Я зможу.
Влучив?
Їдьмо.
- Що таке? Щось сталося? - Треба відлити.
Курва...
Розіто, подай мені крем від сонця.
Дякую.
Доне Рею.
Дивіться, доне Рею.
Розіто, подай мені крем від сонця.
- Тримайте, доне Рею. - Дякую.
Доне Рею.
Дивіться, доне Рею.
ПІВНІЧ НАД ПОРОЖНЕЧЕЮ
Увага. Один, два...
Усміхніться!
Добре!
Давайте привітаємо
одного з найкращих мисливців Нуево-Леона й Техасу.
І Мексики. І всього світу!
- Так! - Без сумніву!
Так!
Ура дону Рейналдо!
- Промова! - Так!
Промова, доне Рейналдо!
- Нумо, доне Рейналдо! - Промова!
А чом би й ні?
Що тут скажеш?
Я вдячний, що ви всі тут,
зі мною. З нами сім'я Ґарси Раміреса,
Ґарси Ґарси, Ґарси Мартінеса.
І всі інші, хто...
Хто є на моєму ранчо.
Почувайтеся як удома.
- Що? - Це ранчо — найцінніша річ.
З того, що залишив мені батько. Тут... Ми тут виросли.
Змалечку. Я тут виріс, разом із братом Арнулфо.
Він десь тут. Де він? Он він!
І ми бачили, як тут росли наші діти.
І... Знову настала та пора року.
Скоро річниця ранчо.
І минає двадцять років зі смерті батька.
Він навчив мене життя на ранчо. Він навчив мене полювати.
Але найважливіше, він навчив мене, що сім'я — найголовніше. Понад усе.
Крім Ґарси Раміреса. «Вони селюки», — казав він.
Ти ще гірший!
- Так! - Ага!
Будьмо.
Будьмо, і вам, і вам!
- Ми були перші. Майже... - Так, аякже.
Облиш, Тельйо. Скажи правду.
Це ти його застрелив, коли я пішов відлити?
Ні. Як ви могли подумати? Я? Та ні.
- Він був за 200 метрів. - Саме так він його застрелив.
Рей би йому ніколи не поцілив у лопатку.
Кажуть, що поцілив.
Годі тобі, він іноді навіть в унітаз не влучає.
- Дивіться, хто тут. - Як життя? Як ти, Рею?
- Давно не бачилися. - Так. Ми були одразу за вами.
Я радий, що ти приїхав. А ти виріс.
- Кажеш? - І по горизонталі теж.
Я вже схуд, я був як свиня.
Спадкоємець приїхав.
Як ти, дядьку?
Радий тебе бачити.
- Як життя, тату? - А ти як, сину?
- Ти пропустив церемонію нагородження. - Проблеми на роботі.
- Ти король виправдань. - Заради всього святого.
Хлопчику мій!
Як ти, дядьку? Вітаю з диким кабаном.
Клас. Тільки поглянь. Яка краса, друге місце.
Привези дітей на полювання за великодніми яйцями.
Привезеш сім'ю на Великдень?
- Так, звісно. - Ти як?
Після того випадку з Рамосом я краще приїздитиму сам.
Не хочу, щоб доньки чи Лорена приїжджали.
Ти драматизуєш.
- Пішов ти. - Ні, пішов ти.
Що сталося?
Нічого. Він сердиться, бо я взяв перше місце.
Ходімо, скуштуєш свинину.
Розкажіть про той дзвінок.
Мій тесть отримав дзвінок
від одного з тих злочинців, які дзвонять із в'язниці.
Так. Це було...
Мені подзвонив один із тих вимагачів.
Він сказав:
«Якщо до завтра не заплатиш певну суму,
ми відріжемо тобі яйця». Я такий: «Якого дідька?»
- І що ви відповіли? - А ось що.
«То прихопи велетенське мачете, виродку».
А чого вони ще чекали? Шахраї!
Ви їм показали!
Будьмо!
- Вам весело? - Дуже.
Слухайте. Поки не забув.
Лаліта казала, що у вас проблеми з водопостачанням, так?
Я хотів сказати, що якщо треба,
я можу поговорити з людьми з міністерства, вони допоможуть.
- Дякую, Рауліто. - Без проблем.
Ви знаєте, що я хочу лише найкращого для ранчо.
І для сім'ї моєї дружини, бо це й моя сім'я.
Скажи мені, сину.
Ти хочеш забрати моє ранчо?
Якщо я чесно попередив, то це не зрада, так?
Та ну, я жартую.
Але я помітив,
що Еліаса ранчо не цікавить.
І ви знаєте, що Лілі трохи дика.
Яка це «дика»?
У неї широкі погляди.
Якого фіга?
Ні. Я кажу лише тому, що мені Лаура сказала.
Лілі зустрічалася з одним ледарем.
- А тепер зустрічається з човнярем. - Що за човняр?
Серфер, здається.
- Але якщо чесно, я не впевнений. - Якщо ти не впевнений, то не базікай.
Агов!
Вони вже б'ються.
Це правда, троянди відцвіли
І кохання мого життя
Не повернеться до мене
Діти питають про маму
Коли бачать, що їхній батько Тоне у сльозах
Ти мені потрібна
Прошу, повернися
Але тут усе, як завжди
Не хвилюйся за мене
Тут усе, як завжди Як коли ти була поруч
Ще!
Усе так, як завжди
Картини висять на стінах Як ти повісила
Твої сандалі на місці
Навіть твій халат там, де ти його залишила
Єдине, що змінилося, — це дзеркало
Щоразу, коли я в нього дивлюся Я бачу постать
З темними колами під очима
І зморшками Які з'явилися на моєму обличчі
Обличчі, яке ти так часто пестила
Ти потрібна мені
Я б хотів, щоб ти повернулася Але тут усе, як завжди
Не хвилюйся за мене
Тут усе, як завжди Як коли ти була поруч
Чорт.
- Тримай правильно. - Так добре.
- Ні. Тому й така віддача. - Я шульга. Мені нормально.
Ґонсалітосе, агов! Бляха.
- Тату! - Ходи сюди, Ґонсалітосе.
Ти диви! Новачкам щастить!
- Де той сраний Ґонсалітос? - Той лінтюх був унизу.
Що за слова? «Сраний»?
- Дай сюди. - Я сама.
Добре...
Що там? Що там палить дядько Арнулфо?
Хтозна.
Я й не знав, що він тут.
Подивлюся пізніше.
Треба познімати віконниці.
- Скільки кукурудзи залишилося? - Два мішки.
То запиши, що ще треба.
Скажи моїй дочці, Лілі, скільки треба, вона дасть гроші.
Бери машину, Тельйо.
Розо, осідлай Лоренсо.
Босе.
- Ви обдумали моє прохання? - Так.
Але я не можу підняти платню, Тельйо.
Поговоримо про це наступного сезону полювання.
Лілі сказала, що ви вполювали лише качку. Цього замало.
Рею.
- Рейналдо! - Що?
Я до тебе говорю.
Я шукаю ключ. Ти не бачила? Я точно його мав.
Ви вполювали лише одну качку?
«Лише одну», — каже.
- На всіх вистачить? - Що? Качки?
Ні, я вже її віддав.
А що ми будемо їсти?
Ви завжди підіймаєте галас довкола качки, але ви її не любите.
Ти казав, що принесеш.
Якщо вони так хочуть, то мусять рано встати.
Ага. На полювання? Ти ж навіть рушниць їм не даси.
Мусять купити свої.
Знаєш, що Рауліто все хоче на халяву?
Ну ти й комедіант.
Рею, ти вже навіть не поцілиш.
- Доброго ранку, тату. - Що таке, пиріжечку?
Я розбила!
Ні! Яєчко мого пиріжечка розбилося?
- Сонечко, ти бачила мої ключі? - Вони при вході, тату.
«Мій пиріжечок».
Замовкни.
- Доброго ранку, тестю. - Уже обід.
- Доброго ранку. - Як полювання?
Добре.
Допоможи мені вирізати.
Ти ж знаєш, що я цього не вмію.
Тоді допоможи розмалювати. Хоч це ти вмієш?
Скільки ти випила?
- Не наповнюй їх своєю марихуаною. - Хочеш?
Ви знаєте, коли приїде ваш брат?
- Він нічого не казав? - Ні.
- Рею. - Що?
Ти прийняв «Колхіцин»?
Так.
Усе готово?
- Так, босе. Я поїду з вами. - Ні. Навіщо?
У тебе є дублікат ключа від комори?
Ні?
Кудись їдеш?
- Ага. - «Ага».
Годі тобі. Я до Арнулфо.
Він тут з Лореною і похмурими дівчатами?
Звідки я знаю?
Гаразд, Софіє, я поспішаю.
Куди спішиш, грубіяне?
- Діти скоро прокинуться. - Я недовго.
- Добре. Привезеш авокадо? - Авокадо?
- Звідки? - З міста.
- Це далеко. - Вікі!
Зачекай, поки решта прокинеться.
Я вже сказав Тельйо засмажити козу.
- Ти куди, тату? - До дядька Арнулфо.
Візьмеш її з собою?
Сиди прямо. Ось так.
Дідусю, мені спекотно.
Дивися, сонечко. Дикий кабан.
Ти їдеш через довбаних корів?
Пішло воно.
- Що? - «Через довбаних корів», — каже він.
Тільки послухай.
Так було й з Рамосом.
А потім... Решту ти знаєш.
А чого те саме має статися з тобою?
Поглянь!
З моїми коровами все добре.
Я не ризикуватиму через дурний шмат землі.
Ти лишаєш «Сако»?
Ні.
А «Вінчестер»?
Тобто?
Ти про що? Він же в тебе, так?
Послухайте його. З якого дива?
Кожні п'ять років те саме.
- Я дав тобі кобилу за «Вінчестер». - Ні. Рушниця моя, Рейналдо.
Це ти кожні п'ять років вигадуєш щось нове.
І тепер втратив рушницю.
Думаю, корови хворіли.
Ти, мабуть, їх не вакцинував. Ти скнара!
Рамос зв'язався з поганими людьми.
Це неправда, Рейналдо. Ти добре знаєш, що це неправда.
Ходімо, сонечко. Заїдеш пізніше?
Я їду в Монтерей з Лореною і дівчатами.
Це ж річниця ранчо!
Треба доскладати речі.
Роби як знаєш. Ходімо, сонечко.
Посаджу тебе на коня.
- Дідусю, я не люблю авокадо. - Чому ні?
- Гарного дня, пане. - Дякую.
Авокадо смачні. Ходімо.
ТОРГОВИЙ ЦЕНТР РЕСТОРАН
Твоя бабуся готує гуакамоле.
Ні! Чекай, Адріане!
Вони вбили козеня!
Чого ти плачеш?
- Мені снитимуться жахіття. - Замовкни.
Подорослішай, хлопче. Не плач. Ми або вони.
Допоможи накрити на стіл.
- Малий негіднику. - Мамо!
Привіт, сонечко. Сподобався коник, принцесо?
- Візьми. - Ти ж любиш гуакамоле?
Що з малим?
- Не починай сварки. - Вітаю.
Вітаю, тату.
- Як ти, сину? - Діти, ваш дядько Еліас приїхав!
Він привіз клоуна!
Милий, як завжди.
- Мій красунчик. - Ти найгірший, Еліасе.
Ми ж домовилися, що ти привезеш надувний замок.
Замок теж є. Чи ти чого чекала?
Допоможеш? Чи це зіпсує тобі манікюр?
Я зайнята презентацією ранчо.
Ти показувала мамі татуювання?
Коли ти набила татуювання? От хуліганка.
Воно маленьке, мамо. І це було чотири місяці тому.
Ти корова чи що? Спершу кільце в носі, а тепер...
- У тебе тавро? - Воно маленьке. Подивися.
Жах. У твого тата буде інфаркт, коли він побачить.
Воно гарне. Я йому сьогодні скажу.
Щоразу коли тато приїжджає на ранчо, він починає поводитися, як дідусь,
грубіянить і лається. Лише Роза з ним ладнає.
Даси знати, якщо він тобі грубіянитиме. Скажений старий.
Не страшно, я теж грубіяню. Легше порозумітися.
Раджу змінитися. Бо ти їдеш у Монтерей
і будеш з ним увесь день.
- Ви справді берете зі собою Розу? - Так. Ліча пішла. Хіба я не казала?
- Ліча? - Так.
А не Кармен?
Ні. Це була Ліча. Ліча зі Сан-Луїс-Потосі.
Пригадуєш ту, яка все дбайливо ховала?
- З тобою ніхто не затримується, мамо. - От брехуха.
У тебе є хлопець, Розо?
З таким милим личком вона там вийде заміж, мамо.
Не уявляю, як Роза доглядає за батьком удома.
Особливо з його теперішнім настроєм.
З Еліасом він ще гірший. Бачили б ви.
Злий.
Мамо, ми з Лілі зустріли подругу Еліаса.
- Ні! - Бляха.
- Ні! - Усе добре.
- Не може бути. - Що сталося? Спокійно. Усе добре.
Що таке, мамо?
- Що не так? - Нічого.
Що сталося? Ось.
- Годі тобі. - Нічого.
Клята менопауза. Забуваю про неї.
Може, у тебе менопауза, але ти хоч не пітнієш, як свиня. Дивися.
- Погляньте. - Гидота. Господи.
- І запах. - Бридота!
Де ставити надувний замок?
- Де саме? - Мабуть, тут.
Тут забагато сонця. А де можна підключити до мережі?
Що вам треба?
Усе. Скажіть де, і я готуватимуся до вечірки.
Тельйо!
Даси клоуну подовжувач? Хутчіш. Не байдикуй.
А діти?
Вони з Клаудією.
Я ж просив їх привезти.
Я не бачив їх із твого дня народження.
- Діти мене й не впізнають. - Я знаю, тату, але я не зміг їх взяти.
Як справи з документами?
Уже недовго. Скоро підпишемо.
Еухеньйо сказав, що ти не приходив.
Мені дав пораду друг, тому й не ходив.
І що він тобі порадив? Не просити опіки над дітьми?
А що в тебе? Є нова дівчина?
Ні.
А вона? Живе з іншим виродком?
Здається, вони одружуються.
- А чим він займається? - Не знаю. Здається, юрист.
Тоді ти не отримаєш опіки над дітьми.
Слухай.
Я не можу знайти дідової рушниці. Ти не бачив?
Ні.
Тельйо!
Кинь негашене вапно.
Розо!
Ти квач.
Це дерево...
Його посадив тато.
Коли я був малим.
Десь як Вікі.
Гаразд, сину. Розкажи нам історію ранчо.
Подивимося.
Добре.
Дідусь Рейналдо, який приїхав з Іспанії...
- Ні... - Так, я пам'ятаю.
Це твій прадідусь Арнулфо приїхав з Іспанії.
Дідусь Рейналдо народився в Монтереї.
- Хай говорить. - Він має казати правильно.
- Добре... - Дозволь йому.
Дідусь Рейналдо успадкував землю в Артеазі.
- Що таке? - Нічого.
І в Артеазі він зустрів бабусю Корделію.
Бо вона була вчителькою у школі...
Навіщо ти це розказуєш? Який сенс?
- Рею, дай йому закінчити. - Переходь до пуми.
Тоді ти кажи, тату. Або ви двоє, пара дурнів.
- Якщо дозволите, тестю, я... - Гаразд. Розо.
Розкажи цим недоумкам історію ранчо. Може, вивчать.
- Ні. Я не знаю. - Ще одна!
- Я багато разів розповідав. - Дідусь шукав тут землю.
Якось він зіткнувся з пумою. Він витяг свій «Вінчестер» і вбив її.
І вирішив збудувати тут ранчо.
- Як просто. - Так і є, правда?
- Так. - Така історія, тату.
- Так. Надто просто. - Так і є.
Тато шукав...
Землю.
І хтось йому сказав, що тут є невеличка притока.
І він вирішив поглянути.
Змалечку він тягав мене всюди за собою.
Я прийшов сюди з ним.
Я чітко пам'ятаю.
Ми були дуже втомлені, весь день провели під сонцем,
раптом ми побачили, як рухаються гілки, і ми подумали, що це заєць.
Але ні. Це була пума.
Тоді тато ще не був мисливцем. Він був робітником.
Він думав, що вона на нас нападе.
Він відскочив,
схопив свій «Вінчестер» і...
Бум, він вистрелив. Тварина побігла, як підірвана.
Побігла, але вона була поранена, бо залишився слід крові.
Тато сказав мені: «Ходімо за нею». І ми пішли.
На цій території було повно солодкої акації і кактусів...
Нарешті далі ми вже не могли пройти.
Тато сказав мені: «Чекай тут».
І він пішов, майже поліз за кривавим слідом пуми.
Оскільки тварина була поранена, щойно вона його почула, то накинулася.
Здавалося, вона хотіла його обійняти. Уявіть собі!
Він знову схопився за рушницю
і знову вистрілив.
Гадаю, саме тоді, коли він боровся за життя,
він відчув смак хвилювання від того,
що от-от відбереш життя тварині.
Ці події були такі важливі й такі значущі,
що тато...
Він вирішив витратити всі гроші на ці землі.
І ось тут,
де він поховав пуму, посадив апельсинове дерево.
Мій любий тато створив життя зі смерті.
Великодній кролик уже є?
Ні. Дорога тут жахлива.
Тестю, я хотів вам дещо сказати.
У мене є друг, він сільськогосподарський інженер.
- Не знаю, чи Лаліта казала. - Ні.
Він супер! Учився в інституті технологій Монтерея.
Він геній цитрусових і сорго.
- Тату! - Що?
- Подивися мою презентацію. - Давай пізніше, доню.
- Коли? - По обіді.
Замаленьке, бо це дуже далеко.
Треба було підготуватися.
Інакше наступного разу найму іншого клоуна.
- Це професійна послуга. - Я розумію.
І це вечірка.
- Ні. Свинина ще не готова. - Це на вечір? Для нас?
- Що таке? - Дівчинко! Що сталося?
- Ісіс, що ти зробила? - Лауро, чекай!
- Ходи сюди, кицюню. - Що сталося?
- Що з надувним замком? - Я не знаю.
- Дівчинка, мабуть, щось зрушила. - Ні.
«Голий шеол перед Богом.
І нічим не покритий Аваддон.
Він простяг північне небо над порожнечею.
Він повісив землю над нічим.
Він стягнув води в хмари,
і хмара не розбилася під їхньою вагою».
Йов 26:6-8.
Чудово, хлопче!
А тепер молитва.
Дякую, Боже, за мою сім'ю,
за моїх друзів і за «Месників».
За «Месників»!
В ім'я Отця, і Сина, і Святого духа. Амінь.
- Ця штука, курва, здулася чи що? - Цей твій лайливий рот.
Мабуть, струму немає.
Хтось просив Тельйо перевірити трансформатор?
Я ні.
Тельйо, перевір трансформатор!
Я перевірю!
- Розо! - Вона тепер сама собі господиня?
- Дай їй спокій. - Облиште. Давайте поїмо.
Уже 16:00.
«Уже 16:00!
Час на роздуми.
Яка користь людині від того, що вона править світом,
якщо вона втратила себе?
- У радіо, у телебаченні...» - Досить. Не переказуй усього!
Достатньо.
Хто ці люди?
Хто ці люди, Рею?
Спека немилосердна. Ходімо в дім.
Нізащо. Тут класно.
Рею... Ні. Вони їдуть... Ні.
- Забери дітей. Забери. Рею... - Ідіть з мамою.
- Ходи сюди. Еліасе. Еліасе... - Дівчинка, Раулю!
Еліасе, іди в дім.
Іди.
Як життя? Дон Рейналдо, так?
Вітаю.
Рікардо Ґусман.
У місті все зачинено, бляха,
ми хотіли спитати, чи не поділитися ви тако.
Тельйо. Дай хлопцям рагу з нирок.
Ні, не нирки. Дайте лопатку.
Якого...
- Ви хто такі? - Ні. Не хвилюйтеся.
Ми просто патрулюємо територію.
Це дуже небезпечний район. Упевнений, ви вже чули.
Може, ми поїмо тут?
Ні, друже. Це сімейна вечеря.
Кликатиму вас татом, якщо хочете.
Ні, я жартую. Це візит з поваги.
До речі, про повагу...
Вам потрібен захист, так?
Ми патрулюватимемо інші ранчо.
Приїдемо пізніше. Може, передумаєте.
Слухай, друже.
Краще не приїздіть більше. Я двічі не повторюватиму.
Гаразд. Нехай так. Хлопче, ти поклав тортильї?
Ми їдемо. Не хочемо, щоб їжа охолола.
До зустрічі, друже.
Смачного. Ще побачимося.
Вони їдуть.
- Якого фіга, тату? - Усе добре, доню. Не хвилюйся.
- Сядь. Ходи сюди. - Рею.
- Рею, хто це? Що вони сказали? - Нічого. Усе гаразд. Сідай.
- Скажи, коханий. - Усе добре, заспокойся.
Ми поїмо й поїдемо.
- Їдьмо вже. - Ні.
Сідайте, не хвилюйтеся.
Це просто нероби, хотіли тако. Сідайте.
Ти їх знаєш?
- Так. Сідай. Еліасе. - Не бреши, Рею.
Ходімо. Діти втомилися.
Та ні. Ще рано. Давайте поїмо. Сідай, Раулю.
- Сідай, доню. - Ну ж бо.
Вікі, сядеш з дідусем? Так?
- Іди до дідуся. - Сюди.
Гуакамоле, мамо?
- Давайте, налітайте. - Чорт. Вони забрали лопатку.
Побудь тут, принцесо. Зараз поїси, сонечко.
Де Роза?
- Мені шматок. - Не хвилюйся.
Усе гаразд, не хвилюйся.
Слухайте.
Якось мисливець гуляв лісом.
Він застрелив дикого кабана і зрозумів, що в нього не залишилося набоїв.
Каже: «Чорт! У мене закінчилися набої. Як я повернуся додому?»
І вирушив до своєї хати.
Він був переляканий і остерігався звірів.
Трохи пройшовши, він зустрів пуму.
Мисливець, який не був набожним, сказав: «Помолюся Богові.
У мене немає вибору». Він глянув угору й сказав:
«Боже, не дай цій пумі мене з'їсти. Забери її з мого шляху».
- Що? Не залишилося бензину? - Ні.
Чому ви мені не сказали?
У коморі є.
- Завтра полагоджу запобіжники. - Так.
І пума пішла геть, не завдавши йому шкоди.
Слухай...
А що там Брауліо? Зв'язався з поганою компанією?
Розведи багаття.
Мисливець пішов далі. Раптом назустріч іде ведмідь.
Це був величезний, лютий ведмідь.
Мисливець знову молиться. Дивиться в небо й каже:
«Боже, зішли на ведмедя милосердя,
щоб він мене не з'їв».
А тоді ведмідь стає на коліна.
- Не вірю! - Та ну!
Великий грізний ведмідь...
Це, мабуть, жарт!
Він клякнув. І як думаєте, що він зробив?
- Що? - Він почав молитися.
Не може бути!
- Ведмідь мало не витяг чотки. - Годі тобі!
Він почав молитися, тож мисливець подякував Богу.
- Ні. Чекай. - Подивися мені в очі.
Що з коровою?
Вона здохла. Що ще?
Що знає бос, що він тебе підозрює?
Мене? Нічого. А що?
Його дратує тупа пика цього придурка.
- Я іду. - Він знову молиться.
Каже: «Дякую, Боже, що такий добрий до мене».
Але раптом він чує ведмедя,
який щось бурмоче, стоячи на колінах.
«Дякую, Боже. Благослови цю їжу, яку я споживатиму».
Та ну тебе!
Ви зрозуміли? Ведмідь його з'їсть!
Він з'їсть мисливця на вечерю!
- Що сталося? - Я не знаю.
Що сталося?
- Що таке, коханий? - Мамо.
- Що сталося? Скажи. - Мамо.
Там хтось є?
Тельйо!
Що таке?
Неси лопати!
Еліасе!
- Де Еліас? - Потрібно більше землі!
Не зупиняйтеся!
- Ще землі! - Нумо!
Заплати їм, Рейналдо.
Це не так просто, мамо.
Вони вимагатимуть гроші ще й ще. Це ніколи не скінчиться.
Ні. Треба вчинити правильно.
- У Ґреґоріо є друзі на флоті й... - Ґреґоріо?
Він міг би допомогти.
Доведеться заплатити, доне Рейналдо. Інакше ніяк.
Дякую, Розо. Але це сімейна справа.
Може, найкраще буде... Може, варто продати ранчо.
Рею, їдьмо.
Треба викликати поліцію. У мого дядька...
Ні. Тут проблема з водою. Треба збудувати водогін і тоді продавати.
Ні.
Я не хочу встромляти труби в річку.
Можеш прийти? Вони не засинають, а я втомилася.
Чекай, Лаліто. Ми вирішуємо, що робити.
Раулю.
Ходи, будь ласка.
Зараз повернусь.
Не хнюптеся. Усе буде добре, от побачите.
Дякую, синку.
Скільки вони хочуть?
Мабуть, небагато.
І що?
Ми поїдемо.
Але я їм ні песо не заплачу.
І крапка.
- Сядь гарно. - Ходи сюди.
Поїхали!
Поїхали, Вікі! Як гарно!
Будьте обережні, Лаліто.
- Люблю тебе. - Дякую, що відвідали.
- Дайте знати, якщо щось треба. - Добре.
Бувай, дідусю! Любимо тебе!
Бувайте, маленькі. Цьомки, багато цьомків.
Молодці.
Еліасе!
Забери маму, Ліліану й Розу.
- А ти? - Добре.
Я не поїду без тебе. Ясно?
Крім того, ми всі не вліземо в довбану машину.
Я візьму свою машину, ти свою, поїдемо разом.
Я приїду в обід.
Тельйо, ти нарешті з'явився! Де Роза?
Скажи, хай прийде. Вони їдуть. Я скоро буду.
Ми їдемо, але ускладнимо їм життя. До біса.
Попитати в знайомого з флоту?
Добре.
Люблю тебе, тату.
Тельйо.
- Це твій дім, так? - Так.
«Так». І більше нічого не скажеш?
Слухай...
Ми укріпимо огорожу.
І викопаємо рів на головній дорозі.
Мабуть, саме так залізли ті виродки.
А в домі забарикадуємо всі двері й вікна.
Непогано, доне Рею.
- Доне. - Що?
- Ви й наш дім забарикадуєте? - Так.
Мені нема куди йти.
- Ви забираєте Розу? - Так.
Вона вагітна.
Чому ти не поїхала з Еліасом?
- Не знаю. - Буде погано, якщо тато не заплатить.
Пам'ятаєш, як теж називала його татом?
Я була мала й дуже нахабна.
- Вода тут. - Так просто?
Так просто.
Не доведеться прокладати труби.
Який сенс думати про це зараз?
Про те, що буде кепсько і хтозна-що ще.
Уже давно кепсько.
І стане ще гірше. Це точно.
Припини.
Ви з Тельйо пара?
А ти з тим човнярем?
Заради Бога! Він не човняр!
Він серфер.
Я хочу жити з ним, але ще нічого не сказала батькам.
А якого фіга казати? Ти доросла.
А скейтбордист?
Що?
Ви гадки не маєте, як тут жити.
Вдаєте, що знаєте, але...
Ви приїздите сюди, вдягаєтеся, як ковбої, витрачаєте набої.
Тоді їдете додому в машинах з кондиціонером. Так?
Подивимося, як там рів.
Кажуть, вагітним корисно копати. Так, Тельйо?
Де, бляха, Брауліо?
Прийде пізніше.
Розо, іди дай тваринам свіжої води. Іди. Щоб не жаліти потім.
А ти, Ліліано? Наказати тобі лишитися, і тоді поїдеш?
Завези маму в Монтерей. Ти тут лише заважаєш.
Тельйо...
Тельйо!
Ходімо! Залиш це!
Швидко! Сідайте в машину! Швидко!
- Що сталося? - Будь на кухні.
- Рею! - Нічого. Іди на кухню!
Я його застрелю, доне Рейналдо.
Тельйо, візьми рушницю і йди дозаду.
- Готовий, тату? - Сьогодні пограємося, Ліліано.
Я стріляю краще за тебе.
- Тримай нормально. - Я шульга, я ж казала, бляха.
Чекай, доню. Чекай.
Бляха...
- Чорт. - Якого фіга?
Добрий день.
Я Великодній кролик. Я їхала на вечірку, але заблукала. Пробачте.
Дівчино, вечірка була вчора!
- Хіба сьогодні не 15-те? - Ні, це було вчора.
- От бляха. - Що тут кажеш? Пробачте, я заблукала.
Ні... Стільки галасу...
Усе гаразд?
Завтра вранці відвезеш маму додому.
- Я залишуся ще на день. - Навіщо?
Тут багато роботи, доню.
Не хвилюйся.
Ви мало не вбили кролика.
Ні. Думаєш, я стріляв би, якби бачив, що це вона?
Тоді Лілі. Лілі мало не вбила кролика.
На цьому ранчо лише мескит і пилюка.
Більше нічого.
Ти погано ставишся до Еліаса.
Наш бідний син тебе обожнює.
І я його теж.
Тоді чому не показуєш?
Ця земля була тут ще до того,
як твій тато буцімто вполював пуму й посадив апельсинове дерево.
Не кажи «буцімто», Софіє.
Вона була тут і раніше, Рею.
І буде після тебе.
- Перепрошую. - Вибач.
- Доброго ранку. - Уже обід.
Де кролик?
Вона сказала, що запізнюється на іншу вечірку.
Кави?
- Як справи? - Уже закінчуємо.
Тельйо, слухай...
Скажи Брауліо, хай перекаже друзям,
що я їм заплачу.
Вони живуть в Лусіо-Бланко. Я їх знаю, але вони не мої друзі.
Вони озброєні?
Як і всі тут. Вони просто зійшли з рейок.
Слухай, Брауліо.
Ти в мене працюєш, відколи був малим.
Присягаюся, вони не мої друзі.
«Присягаюся».
Скажи їм, що я заплачу.
У Ломітасі є вода, тату.
Це правда. Роза знайшла за допомогою палиці.
- Ні. Як так? - Це правда.
Потрібен лише насос, і все.
- Поговоримо пізніше. Добре? - Так.
Будь обережна.
- Добре. - Іди.
Тельйо, залиш це, супроводь їх до дороги.
І ти, Розо. Поквапся, ти їдеш!
- Роза не їде. - Добре.
Тоді ти повинна виконувати мої накази, як решта. Ясно?
Що не так?
Менопауза.
- До зустрічі. - Так.
- Іди. - Так.
У лопатку, придурку.
Розо!
Ти сьогодні на охороні!
Візьміть мене.
Лас Ґотас.
Лас Ґотас. Це Наранхо, згори. Ви мене чуєте?
Лас Ґотас слухає.
- Ґусман. - Ніяких імен.
Гаразд.
Він готовий.
Він заплатить.
Правда? Добре. Ми приїдемо пізніше.
Гаразд.
Готово.
Тримай, сину. Бери.
Хочеш, Тельйо?
Ні. Дякую.
Ну й добре. Правда, Брауліо? Нам більше буде.
Ні. Дякую, босе. Я був дуже голодний, але мені не сподобалося. М'ясо жорстке.
А я такі надії покладав на тебе!
Дякую.
Хто вам сказав?
Я залишу дитину.
Можеш не розказувати, Розо.
То це ти мене здав?
Довбаний стукач, розкажи йому все.
Хтось мусив сказати.
Який у тебе термін?
Ну...
Два місяці?
Приблизно.
Кажи, Тельйо.
Це не дитина Тельйо.
На ранчо вдерлись якісь негідники.
Хтозна-чия це дитина.
Довбаний Тельйо.
І ви мені не сказали?
Дайте мені руку.
Що?
Дайте мені руку.
Де він, бляха, був?
Куди ви?
«Вінчестер».
- Що сталося? - Ти й про це знав?
Вставай, придурку. Вставай, гнидо.
- Доне Рею, не чіпайте його. - Ходи сюди.
- Скажи йому, Венсесе. - Але чому, босе?
- Тельйо, ходімо. - Що таке?
- Ходімо, здорованю. - Відпустіть його, доне Рею.
- Я його зв'яжу. Ходімо. - Доне Рею, спокійно.
Не рухайся.
- Ви помиляєтеся, босе. - Замовкни.
Відпустіть його.
Тельйо, скажи, щоб відпустив.
Відпустіть його, доне Рейналдо.
Заради бога.
А якщо ні?
Ви всі зрадники.
Тельйо. Впусти їх. Зараз.
Бос уже йде, напевно, пішов по гроші.
Клас.
Як ти, Розо? Чого така серйозна?
Усміхнися, дівчино.
Ну добре.
Скажеш, як передати тобі гроші.
Готівка, переказ, PayPal або заплачу випивкою. Як скажеш.
Бос тобі заплатить.
А про свій борг нам забудь. Просто дай нам спокій.
Феліксе!
Доне Рею.
Розіто, подай крем від сонця.
Доне Рею.
Розіто, подай крем від сонця.
Доне Рею.
Тримайте, доне Рею.
Розіто.
Вам треба було заплатити кілька песо. Така була угода.
Тепер прийдуть інші, і їм не потрібне буде виправдання.
- Хто інші? - Погані хлопці.
Поїхали. Поїхали в Монтерей.
Зберіть речі, їдемо негайно.
Вони пильнуватимуть дороги. Виходу немає.
Я дам вам гроші.
Щоб ви кудись поїхали, поки все не вляжеться.
Крім тебе, виродку.
Ти не отримаєш і пенні. Власне...
Я замкну тебе в коморі.
Про всяк випадок.
- А що будемо робити з Ґусманом? - З ким?
З трупом.
З убитим.
Поховаємо його. Ми ж не тварини.
Ні.
Це має зробити його сім'я.
Дайте сюди.
Кинемо пару каменів і все.
Це я забрала «Вінчестер».
Я підпалила дерево.
Досить карати Брауліо.
Я уклала з ними угоду.
Ти комусь казала?
Про оленя.
Ні.
Присягаєшся?
Так. Присягаюся.
Мені байдуже. Я думаю, що ви його вполювали.
Мій брат думає, що це Тельйо.
Якби ж.
Вона твоя.
«Вінчестер». Подарунок від мене.
Довбаний Венсеслао. Боягуз.
Пробити йому шину?
Ні. Залиш його.
Розо, ти не спиш?
Ні.
Якщо поїдемо головною дорогою, доберемося до ранчо Ґаліндо.
Там Мело, він нам допоможе.
Поїхали.
Старий пердун хоче смерті.
А Брауліо?
Брауліо — слизький тип.
Не озирайся, голова запаморочиться.
Іди. Бери мою машину і їдь.
- Але... - Не питай.
Іди. Забирайся звідси.
Алло?
Так.
Великодній кролик. Так.
Славнозвісний кролик.
Так. Ви забули його тут.
Ні. З дзвінками тут важко. Немає покриття.
Так. Не хвилюйтеся.
Я віддам, коли повернуся в Монтерей.
Ми все вирішимо.
Так.
Слухайте...
Можна вас попросити?
Знайдіть мого Еліаса.
І скажіть, що я його дуже люблю.
Так. І все.
Добре. Бувайте.
- Відчиніть! - Що ти тут робиш?
Пригнись!
Вікно!
Ти як?
У тебе є ще набої?
Ще один, здається.
Бачиш? Треба було їхати в Монтерей.
Так.
Угу.
Ти чудово цілишся, дівчино.
Правда?
КІНЕЦЬ
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин
Творчий керівник Яна Філоненко