Odpálilas mi domek.
Koupils dům, aniž bys to se mnou probral.
Nemůžeš se takhle utrhnout ze řetězu. Co kdybychom zase selhali?
Tak jo.
To chceš do tohohle života
přivést děti? Navíc po dnešku?
A co rodina?
Nenapadlo mě, že jsi tak jednoduchej...
- Neříkej, že jsem blbej. - Štve tě, že jsem to vyřešila?
Ne, že si přisvojuješ zásluhy.
Uzavřeli jsme pakt, že vyděláme určitou částku
a pak si půjdeme svou cestou.
Jako byste se mohli prostě
rozejít a odejít.
To by bylo, kdyby Společnost byla tak otevřená.
Chtěla bys svého Johna vyměnit?
- Dobrý den. - Zdravím.
- Je to tu nádherný. - Jo.
- Je super, že pracujete tady. - Děkuju.
Díky. Konečně jsme se odstěhovali z města
a tohle je domek mých snů.
- Je úžasnej. - Děkuju. Já...
Cítím se tu velmi klidná.
- Moc pěkné. - Paráda.
- Jo. - Jo.
Takže...
Co váš přivádí na terapii?
Myslím, že s Jane se poslední dobou
na některých věcech neshodneme.
Jo. Myslím, že John má pocit,
že náš šéf upřednostňuje mě.
- Ale... - Však taky jo.
Upřednostňuje ji.
On mě...
Vždyť chtěl, ať mě vyměníš.
Ptal se tě, jestli mě chceš vyměnit.
Řekla jsem, že rozhodně ne.
A že John je skvělý partner. Což je pravda.
A jo, řekla jsem, že vypracovat se chci jedině s ním.
Takže vy dva spolu pracujete?
- Jo. - Ano.
A co děláte?
Jsme softwaroví inženýři.
A v čem ještě se neshodnete?
Ohledně dětí.
- Dětí? - Jo.
- To je zásadní téma. - To jo.
Tak si promluvme o dětech.
Dobře.
Vážně...
Já je mít chci.
A ona ne.
Jo.
Jaké máš proti tomu výhrady, Jane?
Mám pocit, že při naší práci
to není zrovna zodpovědné.
Při práci softwarových inženýrů?
- Jo. Myslím, že... Je to stresující. - Jo.
- Naše odvětví se rychle rozvíjí... - Je to náročné.
...a je to náročný.
Netušila jsem, že je vaše profese tak náročná.
- Jo, je tam velkej tlak. - Někdy jo.
Pracovat spolu. Žít spolu.
Jaké to je?
- Složitý. - Dobrý.
Složitý?
To nic. To se stává, proto jsme tady.
Můžu vědět, jak to myslíš?
Nebo v čem ti to přijde složité.
- Proč... - No,
je to jedna z věcí, kdy mám pocit, že její základní nastavení
je být panovačná.
Mít všechno pod kontrolou.
Opravdu zajímavý.
Já s tím nesouhlasím. Myslím...
že je to trochu nefér.
Tak se cítím.
A já mám pocit, že je nefér to říct.
Dáte nám nějaký příklad?
Jo.
Ať si to s Jane zasadíme do kontextu.
Jo. Jako při tom, co jsme dělali tuhle o víkendu.
Kolik?
Tři. Vypadá to, že ozbrojenej je jen jeden.
Ten ve žlutým.
Tentokrát chci velet já.
Ty chceš velet u tohohle?
Myslíš, že to zvládneš?
Jo.
Musím si u Čauvy udělat oko.
Když budu mít potíže, řeknu ti:
„Musím na záchod.“
To je příšerný nápad. Co když vážně budeš muset?
Nebudu muset na záchod.
Je to maximálně na půl hoďky.
Souvisí to s prací,
nebo to byli jen vaši přátelé, Johne?
Jsou to klienti,
se kterými se jsme se snažili...
Snažili jsme se s nimi uzavřít obchod.
- Předcházet si je. - Jo.
A podařilo se?
Jak že se to jmenuješ? John?
Jo. John.
Nevěděl jsem, že Lif má v New Yorku bratrance.
On o rodině nemluví?
Ne.
Jo, to je celej Khalif.
Dorovnávám.
Ty nejez, vole. Jsou tu už z loňska.
Ale preclík s arašídovým máslem je topka!
Divný, že to lidi nemívají doma běžně.
Neudělali tomu dobrej branding.
Víš co, branding. Ten je všechno.
Souhlas. Dokonce i poldové.
Ti dobrej branding maj.
Dokonce i Michelle Obamová říkala:
„Kéž by úřad prezidenta měl rozpočet na reklamu.“
Protože image je všechno.
Jak s váma lidi jednaj, ukazuje to, jak vás viděj.
Poldové maj fakt dobrej branding. Černoši potřebujou lepší.
Sakra, poldoganda fakt funguje. A moc chyb nedělaj.
A když už jo, tak se postaraj, abys na to rychle zapomněl.
Jo.
Jak na místě činu druhej den dělaj ty svý tiktokový tanečky.
Jo. Sedí tam a...
Přesně to říkám, vole.
Trvalo to věčnost.
Ne. Jen se ti nelíbí, že se mi dařilo i bez tebe.
V tom je ten problém.
A podle vás to Jane štve?
Vím, že jo.
Jestli tu mluvíme otevřeně,
tak jsem se sbližoval s černochama...
- Bože. - ...a to je něco,
co ona udělat nemůže.
Takže jsem se k nim dostal tak, jak by ona nedokázala, a to ji štve.
Seděls tam s nimi
a oni akorát tlachali o různých typech holek
- a submisivních holkách... - Ne.
Sbližoval ses s nimi přes sexismus.
Tak to bylo.
- Jak to? Rozveďte to. - Ne.
Mluvili jsme o Mye.
Víte, po kom jsem kdysi fakt jel?
- Po Mye. - V roce 2001 nebo 2002?
Jestli si Myu pamatuju? Sakra.
Každou středu jsem valil domů, abych ve čtyři zapnul MTV.
A seděl jsem tam a snažil se Sisqa odstrčit stranou.
Co, ty vole?
Co se s Myou vlastně stalo?
Přesně to jsme řešili. Říkali jsme...
Vzala si boháče a pak si řekla, že na to kašle.
- Jo. - A rozhodla se být sama,
řekla si: „Jdu do toho.“ Vzpomínali jsme na její songy.
Ten si pamatuju.
Ten klip jsem milovala.
- Je super. Ten se Sisqem? - Jo.
Jen jsme klábosili, jak moc Myu milujeme.
Jane.
Vaše řeč těla je teď dost výmluvná.
Nezpochybnitelný na tom je,
že když jsi v mužské společnosti, trochu se předvádíš.
- Ne. - Jo.
- Ne. - Myslím...
Hráls s nimi divadýlko. Ani ses nesmál jako obvykle.
- Takhle se směju. - Ne.
Takhle jsem tě nikdy neslyšela se smát.
Tak se směju, když mi něco přijde fakt vtipný.
To je můj skutečnej smích.
- Co? -„Fakt vtipný.“
- Slyšela jste? - Johne.
Zkusme se vyvarovat krutého a nevhodného vyjadřování,
když jsme tady.
Mimo terapii si dělejte, co chcete.
Ne úplně, ale víte jak.
Myslím, že je to něco, co dělá, když je mezi muži.
Nevím, jestli to nějak souvisí s jeho otcem
nebo s tím, jaks vyrůstal, nebo jak tvoje máma...
Páni. Hele, máme tady terapeutku.
Nech ji dělat její práci.
Jsi rozjetá jak žába na silnici.
Co to znamená?
Myslím, že John se tím snaží říct,
že překračujete mez.
Díky.
Fajn. On během toho rozhovoru
překročil hodně mezí.
- Ano. - Jaký meze?
Říkals o mně rasistický věci.
Neříkal!
Hispánky miluju, ale jejich rodiny ne.
Jsou na nich moc závislý.
Já ti nevím.
Ženský, co si není blízká s rodinou, nevěřím.
Přesně. Když si není s rodinou blízká, je s ní něco špatně.
Dost to o ní vypovídá.
Máš snubák.
Musíš bejt ženatej.
Jo.
S Hispánkou?
- S Asiatkou. - Sakra.
- Fakt? - Byl jsem na východě.
Tys byl na východě? Cos...
- Východně od hranic. - Jo.
Máš kliku. Já Asiatky žeru.
Jsou trochu konzervativní.
- Pravda. - Ví, kde je jejich místo.
Ta moje ne.
Ta taková vůbec není.
Tak to bude Filipínka.
Je Japonka, ale její rodinu neznám, tak klíďo může bejt i Korejka.
Vlastně ani nevím, chápete?
Vím, že nejsi Korejka, to je snad jasný.
- Já... - Ne.
Připouštím, že ve vašich jednotlivých komunitách
jsou určité způsoby vyjadřování přípustné,
ale sbližovat se s nimi pomocí rasismu
na úkor své ženy je stěží vhodné.
Problém nebyl v tomhle, jasný?
Nešlo o to, co jsem řekl, ale co udělala.
- Vidíš? To je jeho problém. - Ty vole, bolí to.
Ne. Nech mě mluvit.
Furt mu říkám, aby si tím krkem tak nekřupal.
- Nasrat. - Pak toho budeš litovat.
To se mu snažím říct. Aby ráno dělal jógu. Čtvrt hoďky.
Čtvrt hoďky? To chceš moc.
Vysvětlete mu někdo, co tím myslím.
Hele, teď seš mladej. Nejspíš to nepotřebuješ.
Čtvrt hoďky se ráno zdá jako dlouhá doba...
Už jsem něco zažil, ale pokračuj.
Údržba. Čím víc do svýho těla investuješ, tím víc dostaneš.
Však víš, jak po ulici choděj ty staříci s krkama takhle.
- To nechceš. - Jo, vypadám, jako když funím do schodů.
- To nedělej. - Díky, Johne.
Život je údržba.
To se mi líbí.
Co je vlastně zač?
To se mi fakt líbí, vole.
Říkám ti, je to pravda.
Myslej to teď vážně?
Nemám tucha, o čem mluvěj.
Ne!
Mám hlad jako vlk. Prostě seber tu tašku a vypadni.
Takže obchod uzavřela Jane?
Jo. Dost agresivně.
Mami!
Moc se omlouvám.
Toto jsou následky práce z domu.
Jen mu řeknu, že mám sezení.
- Dobře. - Jasně.
Jen jí řekni, žes žárlila a že jsem kvůli tobě málem zařval.
Mohlas mě zabít.
Nezařvals. Zachránila jsem tě.
Nezachránila. Já tvou pomoc nepotřeboval.
- Jsi teď mrtvej? - Jestli jsem mrtvej?
- Jo. Jsi? - Hrabe ti?
- Kdo si myslíš, že seš? Bůh? - Ztiš se.
Málem jsem umřel.
Moc se omlouvám.
- To nic. - To nevadí, zní mile.
Jo. Je neuctivý.
Pardon.
- Promiňte. - To nic.
To nevadí.
- Pardon. - To nic.
Jo.
Takže Johne,
myslíte, že přijdeme na jiné slovo
než „panovačná“, abychom vysvětlili, proč Jane zasáhla?
Myslím, že Jane asi zasáhla, protože je...
Umí být...
úzkostlivá.
A chcete, aby se tak cítila?
Ne.
Chci, aby mi dovolila jí pomoct cítit se míň úzkostlivě.
Myslíte, že byste mu to mohla dovolit častěji?
- Jo. - To je skvělé.
Báječné.
Výborně, Johne.
Já...
Já nevím. Pořád zápasím s myšlenkou...
Jak to mám udělat, aniž bych obětovala části...
Aniž bych obětovala podstatné části sama sebe?
Víte,
když jsem byla v džunglích Tortuguera na Kostarice,
zíral tam na mě vzácný vřešťan, Alouatta palliata.
Přímo mně do očí.
Nejdřív jsem mu pohled opětovala,
dokud mi nedošlo,
že kdybych jeho varování nevyslyšela, klidně by mi urval obličej.
Tak jsem pohled odvrátila.
Protože někdy musíme přírodě naslouchat.
Víte, co tím myslím?
Jo.
Náš čas už vypršel,
ale byli jste skvělí, ano?
- Jo. - Příští týden ve stejnou dobu?
Jo. To by šlo.
- Dobře. Prima. - Moc děkujeme.
- Díky. - Vůbec nemáte zač.
Můj PayPal kód je na nálepce u dveří.
- Dobře. Super. - Dobře.
- Máš... - Telefon mám.
Můžete si ho vyfotit.
Můj syn je... Prostě to tam je.
- Dobře. - Moc děkujeme.
Díky.
Co podle tebe myslela tou historkou o opici?
Nevím.
Přemýšlel jsem nad tím. Nechytal jsem se.
Nevěděla jsem, kam se dívat.
- Byl jsem ta opice já? - Napadlo mě, že já.
Bylo to nějaký rasistický: „Nedívej se mi do očí.“
Bezva podlaha, doktorko.
Děkuji, že jste si všiml.
Věřte nebo ne, to dřevo pochází z domu, kde jsem vyrostla.
Nechala jsem si ho poslat už dávno.
Páni.
- Vy ten dům milujete. To se pozná. - To ano.
Je to moje ulita.
Tak tedy,
jak jste se od posledního sezení cítili?
Upřímně, nic moc.
Nebylo to fajn.
Jane, všimla jste si, že to děláváte často? Odpovídáte za oba.
No, on není...
Minule mi přišlo, že to dělal on.
Ale teď mi přijde,
že neodpoví. Kouká na mě, abych odpověděla já.
Dobrá. To zní fér.
Johne, všiml jste si, že to děláváte často?
Že u Jane hledáte odpověď?
Jo, asi jsem si zvykl, že si myslí, že ví všechno nejlíp.
Můžete to říct jinak?
Nevím toho tolik, co ona?
Výtečně.
Dokázala vám Jane od našeho posledního sezení
předat v něčem otěže?
Zkoušela jsem to.
Uhněte!
Zpomal!
Nemůžu za to, že máš astma.
Proč to vůbec říkáš?
Jak s tím souvisí astma?
- Snaží se mě tím shodit. - Přestaň
všechno překrucovat, aby to vypadalo,
že jsi ten hodnej a já ta zlá.
To nedělám. Jen poukazuju...
Já tu padouch nejsem. Tys byl hnusnej.
- Já padouch taky nejsem. - Jo.
Jak to? Rozveďte to.
V softwaru se objevila chyba
a já zachraňovala počítač.
Vždycky musíš problém
začít řešit jako první, i když je to v pohodě tak, jak to je.
Nepotřebuju to řešit.
Začnu na nule a procházím kód směrem nahoru.
Tak směrem nahoru?
- Jo. - Já mám soubory čistý.
- Jsou v pohodě. - Tvoje soubory jsou poškozený.
Už šíleně mockrát jsem po tobě musela uklízet.
Fakt? Protože ten malware, co tam máš, je neuvěřitelnej.
Nechápu, že to ještě vůbec běží.
To tys udělal to potom!
Právě to mě tak nasralo.
Nikdy mi nechceš přiznat žádný zásluhy.
Pivoting umím. To já tě to naučil.
SCHODIŠTĚ VSTUP NA STŘECHU
Já s tebou při práci vždycky komunikuju.
Držím tě v obraze.
Třetí patro!
Ale no tak.
Čtvrtý patro!
- Pátý! - Bože!
Když myslíš. Mučednice jako vždycky. Chápu.
Devátý patro! Desátý!
Já ho zabiju!
Jedenáctý!
Dvanáctý!
Naser si, ty zmrde!
Patnáctý!
Šestnáctý patro!
Jedeme na střechu!
Chcípni, zmrde!
Co? Co to říkáš?
S kým to mluvíš?
To byl...
Kvůli komu jsi to řekla? Kvůli mně, nebo sobě?
Zlato.
„Chcípni, zmrde?“
Prošvihl jsem tvůj první film?
- Smál se mi. - Do hajzlu.
Do očí.
Protože to kódování nezvládl. A já tě zachraňovala...
- Nesměj se! - Bylo to vtipný.
Žes to řekla.
Když jsme kódovali, zahláškovalas.
Co je?
Představ si, kdybych něco takovýho řekl. Třeba:
„Heleď, sralbotko.“
Kdybych to řekl, tak... Směješ se.
Protože tohle jsem neřekla.
Jo, ale bylo to vtipný.
Je urážlivé, když se něčemu takovému směješ.
Bez toho bych to nezvládla.
Nezvládla co?
Šlo o tu chvíli.
Děláš, jako bych tě shazoval. Tak to není.
Myslíš si, že bez tebe nedokážu žít. To je ponižující.
Mnohokrát jsem tě zachránila. To je fakt.
Kdys mi zachránila život?
Služebka na horách.
Ta na horách?
Zachránilas mi péro.
- To není život. - Nebyla to maličkost.
Ne že bych ho ještě mohl používat.
Když přijde na tebe, tvý problémy a tvůj názor,
musím tě podporovat a chápat.
Ale když jde o mě a moje záležitosti, všichni na to serou.
- Pardon. - To nic.
Je statečný a upřímný.
Promiňte, ale na to piano prosím nehrajte.
Promiňte, ale není na hraní.
Patřilo dědečkovi.
Jediná věc, kterou se prarodičům za války podařilo zachránit.
Jeden nacista je rád poslouchal a to jim zachránilo život.
Ježiši. Pardon, nevě...
- Měl byste si zase sednout. - Jasně.
Děkuji.
Nedošlo mi, že se na něj hrát nemá.
Dělá to spousta lidí. To nic.
Měla byste tam dát cedulku. Jako máte ten QR kód.
Takže...
Takhle to mezi vámi obvykle je?
Chápe se vždy Jane vedení? Je vždy v roli velitelky?
Na začátku to tak nebylo.
Na začátku jsem byl
v programování zkušenější. A bylo tam dost...
A ve spoustě věcí jsem ji vycvičil.
Tys mě vycvičil?
Dal jsem ti o dost víc rad.
A jestli mám být upřímnej, v týhle roli jsem se cítil líp,
protože mi přišlo, že ke mně vzhlíží.
A chybí mi to.
Odhalil jste svou zranitelnou stránku. Jaké to ve vás vyvolává pocity, Jane?
Ale já k tobě pořád vzhlížím, Johne.
Někdy se chováš,
jako bych tě brzdil. Přijde mi, že si myslíš, že tě brzdím.
Tak to necítím. Nemyslím si, že mě brzdíš.
Vážně ne.
Cítíte to?
To je síla toho, jak tady na tom společně pracujeme. Je to...
moc tohoto pokoje.
A tak si myslím, že bych chtěla,
abyste zkusili říct „pauza“,
když se situace začne přiostřovat.
Možná to zní hloupě, ale s mužem to děláváme
a skutečně to funguje.
Řeknete „pauza“, 20 minut to necháte být,
a pokud se k tomu budete chtít vrátit,
samozřejmě můžete, ale zajímavé je, že v devíti případech z deseti
vám to už nepřijde důležité.
Myslíte, že to zvládnete?
- Dobrá. Tak příště? - Příště.
Tak příště.
Tebe má radši než mě.
- To není pravda. - Ale je.
Všichni tě mají radši.
Jsi moc sympatickej.
Co tohle sezení začít tím, že každý řeknete,
co hezkého pro vás partner dělá?
Jane?
John vždycky nechává prkýnko dole.
Stalo se tento týden něco v práci?
Johne?
Dobrá. Řeknu, v čem je mezi vámi problém.
Zdá se, že práce je pro vás jablkem sváru.
Jo. Nebylo...
Tento týden se nám v práci nedařilo.
A spousta z toho může pramenit z deprese, že celé dny koukáte do počítače.
Počítačem to není.
Tak čím tedy?
Co se tento týden stalo?
Udělali jsme si teambuildingový výlet. Tábořili jsme.
Trvá to dýl, než tvrdil Čauva.
Proč nám nedal souřadnice, kde toho chlapa najdeme?
Nejspíš neví, kde je.
Očividně se skrývá.
Vážně jsme se neztratili?
A co jste na tom pracovním výletě dělali?
- Byli jsme na lovu. - Páni.
Nenapadlo by mě, že chodíte lovit.
Co jste lovili?
Velkou zvěř.
Je velká.
John velkou zvěř loví rád.
„John velkou zvěř loví rád.“
Vypadá to tu stejně.
Pro mě ne.
Les je prostě les. Ztratili jsme se.
Myslíš, že po dvou dnech jako kouzlem chytnem signál?
Neztratili jsme se. Tak mi věř. Vždycky začneš být takováhle.
Jakováhle?
Ustaraná a vystresovaná.
My tu misi splníme. Vím, že z toho máš strach,
ale my to zvládneme.
- Do soumraku ho najdeme, dobře? - Dobře.
Ze začátku to bylo fajn.
Přišlo mi, že mě zase potřebuje,
že to znovu začíná jiskřit jako na začátku.
Jane?
Jo.
Na začátku malá jiskřička vylítla.
A kdy se to pokazilo?
Pracovali jsme, tábořili, lovili.
A z něj se pak stal úplnej macho.
Ohromená?
To budu, jestli s tím něco chytneš.
Celá tahle mise je divná.
V čem?
Chováš se, jako bychom byli na výletě.
Táboříš si tu. Je to...
Já nevím.
Po našem cíli nikde ani stopa.
Není tu signál. Nejsou tu lidi. Jsme prostě...
Jak vůbec víme, že tu pořád někde je?
- Fajn. Seru na to. - Co to děláš?
Co kurva děláš?
V klidu.
Přestaň. Uslyší tě Lovec. Šílíš?
Aspoň za náma přijde.
Nemůžeme ho najít, tak přijde on.
Neuvěřitelný.
Trik je v tom, že musíš střelit pod ni, ne do ní.
Nečetl jsem jednu knížku.
To se stalo.
Takhle o tom hodláš mluvit?
Tohle řekneš?
Všechno je to kvůli knížce.
Promiňte, ono jde o knížku?
Lhal.
Je to smutný.
Co?
Je tam brouk, kterýho přilákal...
Ale nic.
Zkus se uvolnit.
Kdykoli začneš myslet na něco smutnýho,
zkus myslet i na radost, která se v tom skrývá.
Třeba teď máme nad hlavou hvězdy.
Většina lidí už je ani normálně nevidí.
Je to jako v Prorokovi.
Radost ve smutku.
Jsem unavená.
Půjdu si lehnout.
Fakt se ti Prorok líbil?
Cože?
Ta kniha. Prorok.
Jo. A co s ní?
Četls ji vůbec?
Ne.
Takže šlo o knihu.
Knihou to začalo. Nejde o knihu.
Tak o co tedy jde?
Říkals, že je to tvoje oblíbená kniha.
- Kdy jsem to řekl? - Řekla jsem, že ji mám ráda,
že se hrozně líbí tomu fešákovi odvedle. A tys pak řekl... Co je?
Jo. Tak asi proto. Byl jsem...
Nemám toho chlapa rád.
Nesnáším, jak s tebou flirtuje. Nechápu to.
Proto jsem řekl... Je to jenom kniha.
Takže jsi lhal.
Jo.
Jo, lhal jsem.
Ale takovou reakci si to podle mě nezaslouží.
Já myslela, že proto nás dali dohromady. Kvůli té knize.
Myslíš, že nás mezinárodní špionážní agentura dala dohromady,
protože se nám líbí stejná kniha?
Ne.
Jako by to byla nějaká seznamka, či co?
- Fajn. Ne, mýlím se... - Počkej, co tím myslíš?
Vlastně jsem tě za celou dobu
nikdy neviděla číst knížku, takže...
Dává to smysl.
Znám tě, Jane.
A vyjadřuješ se dost promyšleně.
Takže jestli mi chceš říct, že jsem blbej, klidně.
- To ale netvrdím. - A můžeme si promluvit.
Jen říkám, že nečteš knížky. Což je pravda.
Co to...
Hele. Můžeme si jít prostě lehnout?
Hádat se o knížkách můžeme ráno, jo?
Jo. Jsem unavená.
Celej den mě učíš, jako bych byla tvoje žačka, takže...
Já...
Snažil jsem se to s tebou sdílet.
Dělali jsme věci spolu. Ukazoval jsem ti...
Ne, bylo to dost povýšený a panovačný.
Jsem povýšenej a panovačnej?
Jo.
Ty mě ani nenecháš, abych tě vylízal,
aniž bys mě dirigovala.
Úplně pokaždý, jako bych snad nikdy neviděl vagínu.
Nevíš, jak se mi to líbí, tak ti to říct musím.
- Pokaždý? - Kdyby ses učil a poslouchal,
možná bych ti nemusela říkat, jak mě lízat.
Typická Jane. „Musím tě ponížit, abych se cítila důležitá.“
Musím tě všechno učit, protože spoustu věcí neumíš!
- Nemusíš mě učit nic. - Jsi jak malý.
Já postavil přístřešek.
- Já rozdělal oheň a chytil rybu. -„Já chlap, já postavit.
Jídlo, oheň, voda.“
- Naser si. - Milý.
Proč jsi taková? Proč to děláš? Nechápu to.
Jen mám zásadnější priority.
Co že máš?
Jo. Nemáš kapacitu na to, abys to pochopil.
Drž už zobák! Vždycky z lidí děláš blbce.
„Drž zobák“, „naser si“.
Takhle tě máma naučila mluvit se ženami?
- Jsi mou mámou posedlá. - Tak moment.
Ty říkáš, že já jsem posedlá tvou mámou?
Voláš jí pětkrát denně!
Je to trochu nenormální a...
- Potřebuješ si stanovit hranice. - Tak hranice?
- Jo, potřebuješ to. - Teď mluvíš jak běloška.
- Vždycky... - Moc hezky sis rejpnul.
Ani nevíš, co to znamená.
Umřel jí manžel. Jako chlapa má jen mě.
Starám se o ni, protože mě porodila.
Cos ty udělala pro tátu, když ti umřela máma?
Krom toho, žes s ním už nikdy nepromluvila.
Je dobrá matka.
Ty o tom víš kulový,
protože se akorát touláš se svou blbou kočkou.
Tak o ní nemluv.
Nevytahuj ji,
kdykoli se chytnem, protože ty pocitům nerozumíš.
Nemáš tušení, jaký to je, když ti na někom záleží.
Ty jenom předstíráš a jako nějakej blbej robot napodobuješ,
co dělají ostatní.
Nevím, jestli máš nějakou formu autismu,
ale je to kurevsky divný.
A lidi se kvůli tobě akorát cítí blbě, že vůbec pocity mají.
Sama jsi to řekla. Nebyla bys dobrá máma.
Tak tu do mě neval sračky.
Tu blbou misi jsme už stejně posrali.
Kdo je tvoje kontaktní osoba?
Co?
Kdo je tvoje kontaktní osoba?
Máma.
Já tam mám tebe.
Náš šéf byl, mírně řečeno, nespokojený.
Něco mě napadlo.
Můžete si vůbec někdy vzít volno?
- Ani ne. - Ne.
- Ani ne.
Co takhle chvíli pracovat na rozdílných projektech,
místo abyste vše dělali společně?
- Takhle to úplně nefunguje. - Jo.
Dobrá.
Podívejte, je to jen práce.
Jen práce. Není to otázka života a smrti.
Vím, že spousta věcí je opravdu těžká.
Ale musíte mít na paměti, že vás nikdo nenutí spolu zůstávat.
Nikdo vám nedrží u hlavy pistoli.
Můžete z toho vztahu kdykoli odejít.
Vy jste si vybrali v něm zůstat. Je to vaše volba.
A teď jste si vybrali, že budete lepšími lidmi.
Jinak byste sem týden co týden nechodili
a neříkali všechny ty tvrdé pravdy.
Že?
Dobrá.
Možná se Čau...
zeptáme našeho šéfa, jestli můžeme chvíli dostávat
- vlastní programovací projekty. - Jo.
To může být fajn.
To zní jako dobrý plán.
Cítíte se lépe?
- Jo. - Jo.
Prima. Takže zase příští týden?
- Jo. Díky. - Díky.
A než zapomenu, chci vám dát tohle.
Co je to?
To jsou nahrávky.
Nahrávky?
Ta dohoda, co jste podepsali.
Všechna sezení nahrávám a vy si je na konci měsíce
můžete projít a můžeme pak probrat,
co mám uniklo a jak to bylo řečeno.
- Super. - Bezva.
A kde jsou kamery a mikrofony a tak?
Jémine, jsou schované úplně všude.
Když je lidi vidí, mají tendenci se chovat strojeně.
Jasně. To jo.
Projdeme si to.
- Jo. - Jo.
Super. Úplně jsem zapomněl, že se to nahrává.
- Jo. - Děkujeme.
- Já děkuji. - Díky.
Co je to? Je to moc hezké.
Mockrát děkuji.
To vyrobil jeden muž z Kütahyi,
který už mezi námi není.
Umělec jménem Ulubek Mancho.
Bylo to jeho poslední dílo.
Řekl: „Mnou to skončí.“
Tak jo.
Děkuju. Tak příští týden.
- Nádherný dům. - Ještě jednou díky.
Nezapomeňte na ten kód u dveří.
- Jo. - Jasně.
Panebože.
Mami!
Máma pracuje! Pořád ještě pracuje!
Mami, ono hoří!
Měli bysme zajít za někým jiným?
Ne. Tohle pro nás není.
Vím, že to není zábava, ale...
Teď to budeš používat proti mně. Kdykoli se budeme hádat, řekneš:
-„Kdybysme tak mohli zajít na terapii...“ - Pauza!
Ano, můj dům je v plamenech. Valí se z něj dým.
Já nevím.
Ano. Mám v něm spoustu cenností.
Pospěšte si, prosím!
Překlad titulků: Markéta Klobasová
Kreativní dohled: Lucie Musílková