V PŘEDCHOZÍCH DÍLECH
Pitva Malika Oussekina.
V břišní oblasti má hematomy.
- Černobílý? - Nic jiného nemám.
Dobře.
Je v nich jasně napsáno, že smrt Malika
způsobily rány, které utrpěl.
Máme svědka. Prý byli tři.
Chyťte ho!
Zbraň jsem zvedl a chtěl jít do svého bytu zavolat policii.
To je naprostá lež. Nikdy sem nevstoupil.
Jestli mí muži něco provedli, pak za to zaplatí.
V sázce je má čest i čest policie.
To tu teď neřešíme.
Někteří lidé se na nás zlobí, že chceme spravedlnost.
Udělají cokoli, aby nás zastavili.
Jak dokážete, že šlo o rasismus?
- Vše, co jsem udělal, bylo vždy pro vás. - Máš být na co hrdý.
Pane!
Soud bude.
Ti dva policisté, kteří ho zabili, půjdou před soud.
První krok k uznání zvěrstva spáchaného na Malikovi.
Prosím vás, otevřete!
Otevřete! Prosím vás!
Upřímnost.
Vyjádřit své myšlenky bez klamání.
Skromnost.
Mluvit o sobě bez pýchy.
Děkuji vám.
Sebekontrola.
Schopnost umlčet svou zlost.
- Odvaha. - Dělat správné věci.
Vaše ctihodnosti, musíme jít.
Promiňte, tady nemůžete stát.
Děkuji.
Co to má znamenat? Proč nemají pouta?
Netuším.
Všichni povstanou!
Posaďte se, prosím.
Soud zasedá.
„V případu smrti dvaadvacetiletého studenta Malika Oussekina,
k níž došlo 6. prosince 1986, tedy před více než třemi lety,
jsou zde přítomni dva obvinění, pětadvacetiletý policista Garcia
a sedmapadesátiletý praporčík Schmitt,
kteří dnes předstupují před trestní soud
a kterým hrozí trest odnětí svobody v maximální výši 20 let
za napadení a ublížení na zdraví s následkem smrti,
přičemž přitěžující okolností je, že se těchto činů dopustili policisté,
tedy osoby v postavení veřejné moci při výkonu svých povinností.“
Vaše ctihodnosti, nejsem vrah!
Posaďte se, prosím.
Chci říct rodině Oussekinových a dívat se jim přitom do očí…
- Sedněte si. - Mluvím upřímně.
Hluboce jeho smrti lituji.
Pane Garcio, sedněte si!
Během procesu budete mít příležitost vyjádřit se.
Vaše ctihodnosti,
chci porotcům připomenout,
že za smrtelné údery zasazené policisty lze obvykle uložit doživotní trest.
To už vznášíte námitku?
Ne, jen vysvětluji situaci.
Vaše ctihodnosti, úkolem obžaloby není posuzovat míru trestu.
Souhlasím.
Vaše ctihodnosti, je logické, že obžalobu zajímá míra trestu.
Obhajuji zde mrtvého muže.
Nemůžeme se ho zeptat, co se v noci 6. prosince 1986 stalo.
I když obvinění neměli v úmyslu, aby Malik Oussekine zemřel,
k jeho smrti došlo.
Když už jste začal s argumenty,
už jsme uvedli, že usilujeme o zproštění viny.
Vaše nestydatost nám neimponuje.
Rozdrtíme vás, Garaude.
To raději zemřu, než abych to dopustil.
Pánové, prosím.
Nikoho neoklamete. Jako straníka jisté Francie s jistými hodnotami
nás váš způsob obhajoby nepřekvapí.
- Jisté Francie? - Páni advokáti, prosím!
Vy mě bavíte, Kiejmane. O čem to mluvíte?
Nemám jako vy konexe ve vysokých kruzích.
Já jsem na straně lidí.
Může se snad prezident přetrhnout,
když statečného policistu zabije zloděj autorádií?
Řekl jsem, abyste přestali! Nebo toto slyšení odročím.
Musíme vědět, s kým máme tu čest.
Dámy a pánové, měli byste znát pravou tvář pana Garauda.
Bojovník za sebeobranu,
právník, který sám sebe označuje za zastánce, cituji:
„Tradičních Francouzů, jako je pekař, který musí obsluhovat Maghreby.“
A dost!
Toto slyšení se odročuje.
Nejsme tu proto, abychom sledovali kohoutí zápasy.
Připálíte mi?
Díky.
Co to bylo za divadlo?
Neberte si to osobně. U právníků jejich postavení se to stává.
To je mi fuk.
Myslím to, že vrazi mého bratra neměli pouta.
Myslela jsem, že během soudu jsou obvinění ve vězení.
Sarah, také tomu nerozumím. Tohle vidím za svůj život poprvé.
Dostává se jim speciálního zacházení?
Měli by být ve vazbě, aby nemohli ovlivnit porotu.
Ale je to rozhodnutí soudu. Nic s tím neuděláme.
To nám to dobře začíná.
Neztrácejte naději. Ne po tom všem, čím jste si prošla…
Přidáte se k nám?
Ne, zůstanu tady. Díky.
Můj klient
je jediný, kdo přiznal, že zasadil několik ran.
Nemůžeme však přehlížet okolnosti a nedostatky hierarchie.
Dámy a pánové,
tento mladý pětadvacetiletý muž ukázal velkou odvahu.
Sám od sebe se den po incidentu přiznal.
Ano, je pravda, že chce velkou odvahu takto zbít neozbrojeného muže.
S tím naprosto souhlasím.
Vaše ctihodnosti, už tři roky nesu tuto tíhu na svých bedrech.
Nejsem žádná zrůda.
Má snoubenka…
Čekáme miminko.
Budu otcem.
Nejsem zrůda.
Nechtěl jsem, aby zemřel.
Ale nejsem jediný, kdo za to může.
Toto tvrzení se shoduje s názorem experta.
Cituji…
„Žádná konkrétní porucha, ale silné rozrušení
způsobené jeho obtížemi přiznat přímou odpovědnost za svůj čin.“
Můj klient Jean Schmitt, jemuž je 57 let, je vyškolen podle osvědčených postupů
a má pověst vynikajícího policisty.
Z běžného policisty se stal členem motorkářského oddílu.
Muž s pevnými hodnotami, o kterém se dá říct,
že byl obdařen výjimečným smyslem pro vlastenectví.
Pan Schmitt ve své profesi dokazuje, že je ušlechtilým člověkem.
Jeho profesionalitu a disciplinovanost
ocenili všichni jeho nadřízení,
kteří ho ocenili hodnocením 19,8 z 20.
Těžko to jde dělat lépe.
Je to pravda.
20 z 20 neexistuje, protože nikdo není dokonalý.
Souhlasíte?
Pan Schmitt je oblíbený a respektovaný velitel,
slušný otec od rodiny a, znovu opakuji, statečný patriot.
Tento příkladný praporčík byl vyznamenán Čestnou medailí Národní policie.
Připomínám, že byl členem osobní ochranky generála de Gaulla,
a možná o tom nevíte, pane Kiejmane,
v motocyklovém doprovodu samotného prezidenta Mitterranda.
Dámy a pánové,
muže kalibru praporčíka Schmitta je třeba bránit.
Musíme vzít v úvahu jejich odvahu, smysl pro povinnost
a, opakuji, jejich odvahu a sebeobětování,
protože, dámy a pánové,
oni pomáhají chránit naši zemi.
Jsou tmelem, který nás drží pohromadě.
Pracují pro vás bez reptání
a zaslouží si naši úctu a respekt.
28. LISTOPADU 1986
Dobrý den, mladíku.
Asi si myslíte, že jde o unáhlené rozhodnutí.
Hodně jsem o tom přemýšlel.
Ale co je nejdůležitější, každá buňka mého těla to chce.
Nedovedu to vysvětlit.
Jste úžasný mladý muž.
Omlouvám se, že se ptám.
Nechci tím zpochybňovat vaše rozhodnutí,
ale co na to řekne vaše rodina?
Matka to pochopí. Je věřící.
Potřebuji se modlit v jazyce, který znám,
věřit slovům, kterým rozumím.
Navíc je to náboženství země, ve které žiju.
Nenarodil jsem se tu náhodou.
Pokračujte, pane Giorgi.
Mluvil jsem o tom, jak se vzájemně podporujeme.
Pomáháme si čelit každodenní realitě.
Praporčík Schmitt je takový otec oddílu.
Nebo spíš velký bratr, aby se nenaštval.
Je pravda, že byl vždy přímočarý, a proto respektovaný.
Když vám něco řekne, ví, o čem mluví.
Nezpochybňujeme ho. Věříme mu.
Protože…
vypořádávání se s hrůzami demonstrace není to,
o čem jako dítě sníte.
Být policistou je posláním.
Hlavně v motocyklovém oddílu.
Tohle zvládnou jen silní a zodpovědní jedinci.
Neustále se potýkáme s násilím a…
nebezpečně agresivními lidmi.
Když máte štěstí na praporčíka, který má takovýto instinkt,
hodně to pomáhá.
Zvláště když nadřízeným
více vyhovuje papírování než práce v terénu.
Schmittovi hodně dlužím. Opravdu hodně.
Takže obvinit ho z něčeho, co neudělal, je pro policii špatný signál.
Přinejmenším… pro policejní sbor. To jsem chtěl říct.
Není to správné.
Děkuji vám, pane Giorgi.
Můžete si sednout.
To máme třetího svědka, který svědčí v jejich prospěch.
Tohle je šílené.
- Chápu vaši frustraci. - Nevěděla jsem, že tu bude.
A že bude mít nervy přijít krýt kamarádovi záda.
Musíme zůstat v klidu. Naším úkolem je obvinit ty dva.
Mluvíte o těch, co přišli bez pout?
- Celý den posloucháme, jak jim blahořečí. - Nech toho. Teď ne.
Tři roky čekáme. Teď se tu ti superpoldové předvádějí.
Je mi z toho špatně.
Věděli jsme, že to bude náročné, ale soud teprve začal.
Ještě máme spoustu es v rukávu.
Čekáme na další argumenty a znalecké posudky.
Ty poskytnou nezpochybnitelné důkazy.
Naše šance jsou veliké.
Jsme krok od odsouzení policistů.
Chápete, co to znamená?
Běžte domů a odpočiňte si.
Tohle je teprve začátek.
Nemůžeš spinkat?
Jsi sova, jako tvůj tatínek.
Na oslavu transplantace si nepřipijeme šampaňským, ale čajem.
2. PROSINCE 1986
- Na zdraví! - Na zdraví!
Na zdraví!
Ještěže mu dáváš ledvinu a ne játra, co?
Máš pravdu.
Chci poděkovat Benu Amarovi, mému kompatibilnímu dárci.
- To je pravda. - Na kompatibilního dárce.
Díky.
Opravdu jsem nečekal, že mi při své lakomosti něco dáš.
Vážně ne.
- A dlužíš mi peníze. - Mami, neplač.
Neplač. Nechci, abys plakala.
Už žádná dialýza. Už žádné nemocnice. Brzy bude po všem.
Dnes tu slavíme.
Díky Bohu.
- Jezte, nebo to vystydne. - Ne!
- Mám tu švýcarskou čokoládu. - Ne!
- Děláš si srandu? Hele. - Ne!
- Stylové. - Ne, Sarah.
„1939. Od otce k synovi.“
- Není tam alkohol? - Není, mami.
Super. Dám si.
Sarah, ochutnej.
Co? Do toho.
- Co to je? - Není to dobré.
- Jak to, že ne? - Podej mi chleba.
Zajez tu pachuť.
To je jak házení perel sviním.
Ty jsi ta svině.
Oslavím to po našem.
Ne, to ne. Sousedi zavolají policajty.
Ne, to nedělej, mami.
Udělej to. Kašli na sousedy.
Ne, nedělej to.
Naposledy to udělala na Den nezávislosti.
- Ještě. - Ale no tak.
Ty s námi nemluvíš?
Proč nic neříkáš?
Co mám asi tak říct? Nemám, co bych řekla.
Nevím. Na nic se neptáš.
Děláš, jako by se nic nedělo.
Právě že se nic neděje.
Nezajímá tě, jak probíhá soud?
Čekali jsme na to tři roky.
Radši nechci nic vědět.
Mého syna mi to nevrátí.
To nikdo a nic, mami.
Jde nám o spravedlnost.
Sama víš, co si o této spravedlnosti myslím.
Já čekám na spravedlnost od Boha.
A kdo zbožné skutky činil a přitom věřící byl,
ten nemusí se obávat ani křivdy, ani poškození.
Tomu rozumíme. Opakuješ to pořád dokola.
Přijdu za tebou, jím s tebou a ty neřekneš jediného slova.
Jako bych tu byla s duchem.
Máš pravdu.
Žiju ve světě stínů.
A co já? Já jsem stín?
Já neexistuju?
Já byla vždycky ve stínu.
Ve stínu kluků, mých bratrů, tvých synu. Stínem všech.
Nevadí ti pořád strkat hlavu do písku?
Dělám, co můžu, mami.
Život jde dál. Já jsem pořád tady. Nezemřela jsem.
Nezlob se, má dcero.
Vím, že tu jsi.
Nejdřív se mi tvé krátké vlasy nelíbily.
Ani trochu.
Ale sluší ti to.
Moc ti to sluší, dcero moje.
Jsi statečná.
Nejstatečnější z mých dětí.
DŮM SOUDNÍHO DVORU
Spravedlnost pro Malika!
POLICIE ZABÍJÍ
POCTA MÉMU BRATROVI MOMO, KTERÉHO POLICIE ZABILA V ROCE 1985
Sarah Oussekine?
Mohu s vámi mluvit?
Co potřebujete?
Nemám moc času. Jsem inspektor Duruisseau.
Chci vám říct, že je mi líto, co se stalo vašemu bratrovi.
A co vaše lítost změní?
Nic, nezmění vůbec nic.
To, co se stalo, byla tragédie,
ale chci vám říct, že s metodami svých mužů nesouhlasím.
Toho večera byli jak utržení ze řetězu.
A vím, že pro některé z nich to nebylo poprvé.
K incidentům s mladými beurs již došlo.
To je vše?
Cítíte se líp?
Ulevilo to vašemu svědomí?
Zjištěná zranění a násilí samy o sobě nevysvětlují příčinu smrti.
Dotyčnému skoro rok nefungovaly ledviny
a byl nucen třikrát týdně podstupovat dialýzu.
Poslední měl mít 2. prosince 1986.
Takže vynechal jednu dialýzu.
Víte, na kdy byla dialýza naplánována?
Na 6. prosince.
Malik Oussekine nevynechal jedinou dialýzu.
A asi vám nemusím připomínat, proč se na ni nedostavil.
Děkujeme vám.
Vaše ctihodnosti, chceme předvolat doktorku Monique Lecomte,
soudní lékařku.
Děkuji.
Doktorko Lecomte, můžete.
Jak již bylo uvedeno,
oběť měla těžké postižení ledvin.
Obě ledviny byly prakticky nefunkční,
což mělo důležitý patologický význam.
Také měl zlomený nos, hematomy…
Promiňte. Upřesnění pro soud.
Fotografie přiložené ke složce jsou černobílé.
Odborné černobílé fotografie se často nevidí.
Byl k tomu nějaký konkrétní důvod?
Nezodpovídám za volbu fotografií.
Stále však platí, že zranění nebyla vážná.
Křehký stav tohoto mladého muže se zhoršil souhrou několika faktorů.
Mohu, prosím?
Doktorko Lecomte,
povězte nám o těch faktorech.
Vzhledem k tomu, že dle vaší podrobné znalecké analýzy
jste usoudila, že zranění nebyla vážná,
seznamte nás s dalšími příčinami smrti tohoto 22letého mladíka.
Pokud vezmeme v úvahu, co se stalo, tak…
Zaprvé, ten běh
byl pro takto nemocného mladíka velice vyčerpávající.
Zadruhé, byl vystaven emočnímu šoku, stresu a strachu.
Všechny tyto faktory mohly samy o sobě
způsobit těžkou arytmii a být pro něj smrtelné.
Chcete nám říct, že je možné, že příčinou jeho smrti byl strach?
Ano.
Je to možné.
Zemřel strachy?
Ale to přece není možné.
Když po vás půjdu s tímto obuškem…
Budu se s ním ohánět, abych vás tím vyděsil,
a pak řeknu, že to byl Apríl,
zabije vás to?
To není takto jednoduché.
Takže nám tvrdíte, že rány byly náhodné?
Ne, to netvrdím.
Říkám, že napadení hrálo při smrti oběti svou roli.
Mluvila jsem o kombinaci více faktorů.
Ale na zlomený nos a dvě rány nezemřete.
Máme-li věřit vašim znaleckým posudkům,
pak je za jeho smrt zodpovědný pouze on sám.
Může za ni Malik.
Doktorko Lecomte, řekněte soudu výslovně,
existovala přímá souvislost mezi těmi ranami a jeho smrtí?
Doktorko Lecomte. Opakuji.
Existovala, nebo neexistovala přímá souvislost
mezi smrtí Malika Oussekina a těmi ranami?
Ano.
Děkujeme vám, doktorko Lecomte.
Od smrti svého mladšího bratra jsem slyšela neuvěřitelné věci.
Ale nejhorší je to, že byl křehký. Byl všechno, jen ne křehký.
Měl spoustu energie.
Byl z nás nejsilnější.
Když si představím, co mohl dokázat…
kým se mohl stát…
Je mi z toho na nic.
Je to nespravedlivé.
Taková je tato země?
Prý jsme si všichni rovni,
ale při první příležitosti jsme míň než nic.
Nechceme, abyste nás milovali.
Na vaší lásce nám nesejde.
Chceme jen stejné zacházení. Nic víc.
Vaše heslo zní „svoboda, rovnost, bratrství“.
Co to vlastně znamená?
Nedívejte se na mě takhle.
Sklopte oči.
Pro mě jste to vy, kdo ho ubil k smrti.
Tak mi nekoukejte do očí.
Chtěla bych vědět, proč jste ho napadli.
Nezasloužil si to. Nikdo si něco takového nezaslouží.
To, co se stalo, bylo nespravedlivé.
Vaše hesla na zdech jsou naprosto nedůstojná.
Je to nedůstojné toho, co tato země symbolizuje.
Je to zrada.
Vaše ctihodnosti,
jejich vina je zřejmá.
Proto vás prosím, abyste dělal čest spravedlnosti,
abychom v ni mohli alespoň trochu věřit.
Můj bratr má právo na spravedlnost své země.
Jsme Francouzi.
A Malik dělal, co mohl, aby se začlenil.
Víc už dělat nejde.
Udělal pro to naprosto vše.
Děkujeme vám.
Kdybyste znali náš příběh, dámy a pánové…
Neměli bychom tu být.
Nemáme stát před soudem.
Protože jsme vždy dělali vše, co jsme měli.
Mysleli jsme, že to je už minulost.
Nejdřív naši rodiče a teď my.
Opravdu. Zapomněli jsme.
Před smrtí mého bratra
jsme byli ve stavu blažené amnézie.
Zapomněli jsme.
Mysleli jsme, že to skončilo.
Nikdy nás nenapadlo, že nás takhle připraví o bratra.
Změnilo to úplně vše. I můj pohled na život.
Každý z nás zde má budoucnost.
Tohle všechno má svůj smysl.
Musí to mít.
Protože pokud ne,
bylo by to příliš absurdní.
Chtěl bych dnes říct těmto mužům, kteří zde sedí…
Pokud vám v žilách koluje krev, tak proto, že jste lidé.
To říkával můj otec.
Tito muži zapomněli, že i Malik, můj bratr, byl člověk.
Ne Arab, ani žádná z vašich nadávek na Severoafričany.
Stával se z něj muž, a když ho zabili, tak porušili sliby.
Zničili sny.
Nezabili Araba. Zabili člověka.
Dopustili se zločinu.
Měli by to přestat skrývat.
Jsem nejstarší.
Vlastně jsem Malikovi nahradil našeho otce.
Snažil jsem se ho podporovat,
vést ho.
V každém případě pro mě bylo nejdůležitější
dát mu od začátku ty nejlepší příležitosti.
Vždy jsem věřil v meritokracii.
Říkal jsem mu, že když něco chce, dokáže to.
Jméno ani náboženství pro něj nebyly překážkou.
Ne.
A už vůbec ne nedostatek peněz.
Chtěl jsem, aby mu v cestě nic nestálo.
Udělal jsem tedy vše, co jsem mohl, aby měl pocit, že zvládne cokoli.
Cokoli.
Učil jsem ho, že by měl mít ambice a věřit si.
A myslím, že to fungovalo.
A hlavně…
ničeho se nebál.
Věřil si.
Můj bratr měl spoustu sebevědomí
a já jsem byl hrdý na to, že jsem mu k němu pomohl.
A to je to, co si vyčítám.
Protože je to má vina.
Protože jsem ho nevědomky vytrhl z reality.
Udělal jsem to pro jeho dobro.
Chtěl jsem ho chránit.
Dnes se svým způsobem cítím za jeho smrt zodpovědný.
To já jsem ho naučil, že jsme v naší zemi v bezpečí.
Že jsme silní. Že je to náš domov.
A doma se člověk cítí bezpečně.
Cítíte se chráněni.
Máte pocit bezpečí.
Můj synu.
Je tu na tebe příliš chladno.
Pod tou zemí je příliš velká zima.
Air France, dobrý den. Jak vám mohu pomoci?
Dobrý den, chtěl bych letenku do Toronta
na příští středu.
Vydržte, pane.
Odlet ve 14.40 z letiště Charlese de Gaulla
a přílet na mezinárodní letiště v Torontu
v 16.30 místního času.
Vyhovuje vám to?
Ano, skvělé.
A zpáteční cesta?
Jen jednosměrnou. Díky.
SVOBODA – ROVNOST – BRATRSTVÍ
Pane Garcio, jaké jste tu noc dostal rozkazy?
Věděli jsme jen, že v sousedství došlo ke konfliktu.
Den předtím studenti napáchali škody.
Řekli nám, že jsou agresivní
a že je máme rázně rozehnat.
Nic dalšího.
Víme, že účelem motocyklového oddílu bylo působit odstrašujícím dojmem
a že stačí vidět vaše motocykly a obušky,
aby protestující věděli, že se mají rozejít.
Dovolte mi, abych upřesnil, že můj klient a řada jeho kolegů
se zřídkakdy zabývali spořádanými protestujícími.
Ano, ale stále existují pravidla.
Tito muži nejsou šelmy, které posíláte na lov.
Přesně tak.
Pokud nejsou pravidla jasně vyjádřena, co nám to dává?
Pane Garcio…
ačkoli jste vyjádřil lítost nad tím, co se stalo,
a přiznal jste, že jste zasadil, cituji, „dvě nebo tři rány do hrudníku“,
všiml jsem si, že ve své výpovědi mluvíte o efektivitě.
Máte pocit, že jste byl efektivní?
Udělal jsem to, co se ode mě očekávalo.
Dostal jste ten večer rozkaz použít obušek?
Ano.
Ke své obraně, nebo k tomu, abyste honil lidi a napadl je?
Všichni je proti demonstrantům používali stejně.
A na to se chci zeptat, pane Garcio.
Jak rozeznáte demonstranta
od někoho, kdo se tu noc vracel z koncertu?
Pane, ti, kdo nic neprovedli, nemají potřebu utíkat.
Pokud někdo utíká, je pro nás podezřelý.
Může ohrozit naši bezpečnost, může být nebezpečný, může mít třeba nůž.
Pane Garcio… cítil jste se ohrožen?
Vaše ctihodnosti, dovolíte?
Pokud nemáte nic proti, rád bych si něco ověřil.
Dejte prosím obviněnému helmu, kuklu a obušek,
které jsou na důkazním stole.
Nasaďte si prosím tu kuklu a helmu.
Vezměte do ruky obušek, a podívejte se na soudce a porotu.
Když se takto postavíte tváří v tvář mladému a neagresivnímu muži,
opravdu se můžete cítit ohroženi?
Děkuji vám.
Znovu opakuji, že můj klient, Jean Schmitt, nezasadil žádnou ránu
ani nevstoupil do domu. Není tedy důvod, aby seděl na lavici obžalovaných.
Nebyl schopen nic dělat.
Je v tomto případu obětí.
Praporčík Schmitt dostal dlažební kostkou do hrudi, což ho omráčilo.
Spadl z motocyklu a byl ve vážném stavu.
Pane Schmitte, popište mi chvíli, kdy vás zasáhla dlažební kostka.
Vůbec nic si nepamatuji.
Zasáhla mě obrovská dlažební kostka a byl jsem ve velkém šoku.
Omráčený.
Byl to přímý zásah a spadl jsem s roztaženýma rukama.
Měl jsem problém vstát. Myslel jsem, že umírám.
Opřel jsem se o auto a…
Viděl jsem kolegy před tím domem a pak mám najednou temno.
Tady je ta dlažební kostka.
Aby bylo jasné, jakému šoku
byl můj klient vystaven a proč si nic nepamatuje.
Dámy a pánové,
tato kostka váží jedno kilo a 780 gramů.
Jeden z kolegů Jeana Schmitta ji sebral.
Ale o této kostce se ve spisu nic nepíše.
To je zvláštní, pane Garaude.
Navíc jste ji mohli sebrat někde na staveništi.
Dokáži vám to.
Tuhle jsem našla dnes ráno.
A vrátím ji zpět stavební správě.
Co se ale nedá popřít, je to, že ať to byla kterákoli kostka,
můj klient utrpěl obrovský šok.
To potvrzuje lékařská zpráva,
která mu přiznává 8% dočasnou pracovní neschopnost.
Schmitt byl značně omámený a vrávoral,
jak sám uvedl a jak potvrdili jeho kolegové.
Je šokující, že ta kostka spadla z nebe.
Konečně lépe chápu, co znamená „cesta dlážděná lží“.
Máme potvrzené, že na Rue Racine žádné kostky nejsou.
Jedna stavba probíhala na konci Rue Monsieur-le-Prince,
ale byla zablokována mobilní zábranou.
Demonstrace obhajoby je šokující,
protože pan Schmitt tvrdí, že byl zraněný,
a proto do domu nevkročil a Malika Oussekina nezmlátil.
Možná konečně pochopíme, jak se v domě našla jeho zbraň.
Pane Schmitte?
- Nerozumím otázce. - Je to velmi jednoduché.
Jak se v domě našla vaše zbraň, když tvrdíte, že jste do něj nevkročil?
Říkal jsem, že si nic nepamatuji.
Generální inspekci jste však uvedl,
že jste o ni v době svého jednání v domě přišel,
což jste dnes u soudu rozhodně popřel.
Vyslýchali mě přes dva dny.
Víte, že vás donutí podepsat cokoli.
A jak máme vědět, která výpověď je pravdivá?
A naznačujete, že výslechy prezidia jsou zmanipulované?
Řekněme, že jsou schopni vás vystavit psychickému nátlaku.
Ano, nebo ne, věděl jste, že jste zbraň ztratil?
Do domu jsem nevstoupil, jen se k němu přiblížil.
Kolegové měli problémy
a mně došlo, že nemám zbraň.
Hledali jsme ji na ulici i na chodníku.
Nakonec ji Giorgi našel uvnitř domu.
Všiml si, že tam někdo vstoupil a měl ji v kapse.
- Takže se vám vrací paměť. - Můj klient je nevinen.
Nesnažte se ho zastrašit.
Opakuji, že uvnitř domu nebyl.
Už k tomu nemám co říct.
Povídejte, pane Bayzelone.
Tu noc jsem byl v kině s kamarádem.
Šel jsem domů.
Bydlel jsem v třetím patře domu číslo 20 Rue Monsieur-le-Prince.
Nevěděl jsem, co se tu noc stalo.
Všude byl celkem klid.
Pak jsem v dálce slyšel motorky.
Lidé utíkali, což mě vyděsilo.
Také jsem začal utíkat.
Doběhl jsem k domu.
Rychle zadal kód,
otevřel skleněné dveře a rychle je zavřel.
V tu chvíli jsem skrz sklo…
viděl Malikův obličej.
Byl vyděšený.
Měl vytřeštěné oči.
Pak jsem mu otevřel. Stalo se to hrozně rychle.
Vešel dovnitř a chtěl jsem zavřít dveře,
abychom oba byli v bezpečí…
Kéž bych je zavřel…
o půl sekundy dřív.
Kéž bychom měli tu půl sekundu…
Ale nebyl jsem dost rychlý.
Jeden ze strážníků strčil do dveří obušek.
Nezavřely se.
A i když jsem dveře držel vší silou,
neměl jsem jí dost.
Nemohl jsem nic dělat.
Nejsem dost silný.
Najednou se na něj vrhli.
Mlátili ho obušky do hlavy.
Ne!
Nechte mě být! Prosím!
Stál jsem tam, naprosto paralyzován.
Živě si to pamatuji.
Malik byl naprosto pasivní.
Jen se snažil chránit si hlavu.
Neustále křičel…
Ne! Nic jsem neudělal!
„Ne! Nic jsem neudělal!“
Malik se po zdi svezl k zemi.
Brutálně ho mlátili.
Rány byly brutální a neustávaly.
Pak policajti odešli.
Na zemi ležela zbraň. Zvedl jsem ji.
V tu samou chvíli se dva policisté vrátili do domu.
Zbraň mi vzali a uhodili mě s ní
do hlavy, do obličeje a do hrudníku.
Pak mě vytáhli ven.
Malik ležel na zemi.
Už se nehýbal.
Pokud uvěříme argumentům obhajoby,
že Malik Oussekine byl bezohledný invalida,
který se postavil policistům, jež byli ve špatném stavu, nervózní a bezprizorní,
pak je spravedlivé, že ho nemůžeme soudit za ubití k smrti.
Ale pamatujte, že policisté byli na ulici,
na které neměli co dělat.
Žádný nadřízený jim nenařídil, aby tam šli.
Svévolně pronásledovali někoho,
kdo se proti policii nikdy nedopustil ničeho agresivního.
Pronásledovali ho na soukromé místo.
Do chodby domu, kam neměli důvod vůbec vstupovat.
Toto jsou fakta.
Dámy a pánové, žádám vás, abyste splnili svoji povinnost…
protože není nic horšího, než zlehčovat tento zločin.
Odepřeli bychom tak Malikovi spravedlnost.
Nemůžeme dovolit, aby mladí lidé věřili, že naše společnost je nespravedlivá.
Toto rozhodnutí umožní usmíření mezi mládeží a našimi institucemi.
Tímto příkladným rozhodnutím musíme sjednotit občany a policii,
aby všichni věděli, že nikdo, a tím myslím nikdo, nestojí nad zákonem.
Rodina Oussekinových
by měla dostat odškodnění, které si zaslouží.
Děkuji vám.
Dámy a pánové, nejsme tu proto, abychom soudili policii,
ale dva muže, kteří mají tu čest být policisty.
Každý člověk, který má moc, ji dříve či později zneužije.
Bude ji zneužívat, dokud ho někdo nezastaví.
Při požáru nelze ignorovat křehkost zuhelnatělého dřeva,
ale neměli bychom ignorovat roli zápalek.
Rány, které policie zasadila, jsou těmito zápalkami.
A bez těchto ran, dámy a pánové,
by samotná křehkost smrt tohoto mladého muže nezpůsobila.
V atmosféře občanské války,
v přední linii a bez konkrétních rozkazů.
Opravdu tito dva policisté neuposlechli rozkazy?
Jejich jedinou chybou bylo to, že byli ve službě.
Dámy a pánové, věřte mi, když vám řeknu…
Pokud odsoudíte ty, kdo vás chrání,
už vás chránit nebudou.
Chrání jen vás.
Nás ne.
Děkuji.
Všichni povstaňte.
PŘÍPAD OUSSEKINE
Posaďte se.
Soud právě zasedá.
Obvinění, povstaňte.
Po projednání
shledala porota obviněné vinnými
z obvinění z útoku a ublížení na zdraví s následkem smrti,
a s přitěžujícími okolnostmi,
neboť skutky spáchali policisté
bez oprávněných motivů při výkonu služby.
Rozsudky.
Pro pana Schmitta: pětiletý podmíněný trest odnětí svobody.
Pro pana Garciu: tříletý podmíněný trest odnětí svobody
s ohledem na polehčující okolnosti.
Kromě toho soud nařizuje, aby se jeho odsouzení
nezaznamenávalo do policejních záznamů.
Slyšení je odročeno.
Děkuji vám.
Děkuji, pánové.
Děkuji.
Sarah Oussekine! Co říkáte na verdikt soudu?
Pokud máte policejní uniformu,
můžete kohokoli zabít a bude vám odpuštěno.
Myslím hlavně na svou matku.
Půjdu za ní domů a řeknu jí,
že ti muži, co zabili Malika, jsou volní.
Rozsudek Pařížského trestního soudu
by mohl být precedentem v dalších případech,
kdy se policisté podílejí na prosazování práva.
Žádná spravedlnost, žádný mír!
Obhajobou rodiny Oussekinových
jsem chtěl obhájit i princip
ochrany demokracie.
Demokracie se denně brání násilí.
Rodina Oussekinových nikdy neusilovala o pomstu.
Nikdy jsme nepochybovali o tom, že by policisté měli být souzeni.
A jejich potrestání je zásadní.
Díky. Děkuji, přátelé.
4. PROSINCE 1986
Sluší mi to, ne?
Radost pohledět, synu. Bůh tě chraň.
Díky, mami.
Kam jdeš?
Musím si zařídit pár věcí. Spěchám.
Ty pořád spěcháš.
Neboj, o víkendu se tu stavím.
To říkáš vždycky. A co ty hranolky? Kdo je bude jíst?
Udělala jsem je pro tebe.
- Dej si je ty, mami. - Ale bez tebe to není ono.
No tak.
Nebudu tu pořád, synu.
To neříkej, mami.
Jednu si dám.
Překlad titulků: Lucie Tatransky