TIDLIGERE
Obduktion af Malik Oussekine.
Der er blodansamlinger i maveregionen.
-Sort-hvid? -Det er, hvad jeg har.
Okay.
De har etableret en klar årsagssammenhæng
mellem de slag, Malik fik, og hans død.
Vi har et vidne. Han sagde, at der var tre.
Fang ham!
Jeg samlede pistolen op,
og jeg skulle til at ringe til politiet.
Det er kategorisk forkert. Han var aldrig i opgangen.
Hvis mine mænd gjorde noget forkert, skal de stilles til ansvar.
Min ære og politiets ære står på spil.
Det er ikke problemet.
Nogle folk er vrede over, at vi vover at kræve retfærdighed.
De vil gøre alt for at stoppe os.
Kan du bevise, at det er en racistisk forbrydelse?
-Alt, hvad jeg gør, er for jer! -Du kan være stolt af resultatet.
Hr.!
Der bliver en retssag.
De to betjente, som dræbte Malik, kommer for en dommer.
Det er første skridt mod en anerkendelse af forbrydelsen.
Jeg beder dig, åbn døren!
Åbn! Jeg beder dig! Kom nu!
Oprigtighed.
At udtrykke sine tanker uden bedrag.
Beskedenhed.
At tale om sig selv uden stolthed.
Tak.
Selvkontrol.
At kunne kontrollere sin vrede.
-Mod. -At gøre det rigtige.
Dommer, vi må gå nu.
Undskyld os, gør plads.
Undskyld os. Tak.
Hvad fanden sker der? Hvorfor har de ikke håndjern på?
Aner det ikke.
Alle bedes rejse sig!
Sæt jer ned.
Retssagen er begyndt.
"I sagen om den studerende Malik Oussekines død, 22 år gammel,
den 6. december 1986, for over tre år siden,
står to anklagede betjente, betjent Garcia, 25 år gammel,
og betjent Schmitt, 57 år gammel,
overfor retten i dag
og risikerer den højeste straf, 20 års fængsel,
for overfald og vold med døden til følge
med den forværrende omstændighed, at handlingerne blev begået af politiet,
personer i offentlige magtpositioner, mens de var på arbejde."
Dommer, jeg er ikke morder!
Sæt dig venligst ned.
Jeg vil gerne sige til familien Oussekine, mens jeg ser dem i øjnene…
-Sæt dig! -Jeg taler fra hjertet.
Jeg beklager hans død dybt.
Hr. Garcia, sæt dig ned.
Du skal nok få ordet.
Dommer, for det første
vil jeg minde juryen om,
at fatal vold begået af politiet normalt kan give fængsel på livstid.
Har du allerede indvendinger?
Det er ikke en indvending, det er en præcisering.
Dommer, det er ikke anklagerens opgave at vurdere strafudmålingen.
Korrekt.
Dommer, anklageren kan ikke være uinteresseret i straffen.
Jeg forsvarer en død mand.
Vi kan ikke spørge ham, hvad der skete den 6. december 1986.
Selv hvis den anklagede ikke havde intention om at dræbe Malik Oussekine,
døde han alligevel.
Da du er begyndt din argumentation, hr. Kiejman,
kan vi sige allerede, at vi søger om frifindelse.
Din manglende anstændighed imponerer os ikke.
Vi knuser dig, Garaud.
Jeg vil hellere dø end at blive knust af dig.
D'herrer, vær så venlige.
Du narrer ingen. Som fortaler for et bestemt Frankrig med bestemte værdier
kommer dit forsvar ikke som nogen overraskelse.
-Et bestemt Frankrig? -Vær så venlige!
Du morer mig, Kiejman. Hvad snakker du om?
Jeg har ikke din adgang til magthaverne.
Jeg er på folkets side.
Farer præsidenten ud,
når en modig politibetjent bliver dræbt af en biltyv?
Jeg sagde stop! Ellers udsætter jeg denne høring.
Vi må vide, hvem vi har at gøre med.
Mine damer og herrer, I skal vide, hvem hr. Garaud er.
En selvforsvarsaktivist,
en advokat, der beskriver sig selv som fortaler for, og jeg citerer:
"Traditionelle franskmænd, som bageren, der sælger brød i det arabiske kvarter."
Så er det nok!
Høringen er udsat.
Vi er her ikke få at se en hanekamp i sorte kåber.
Har du ild?
Tak.
Hvad var det for en forestilling?
Tag det ikke så tungt. Det sker med advokater af deres kaliber.
Det er jeg fløjtende ligeglad med.
Jeg taler om min brors mordere, uden håndjern.
Jeg troede, de anklagede sov i fængslet før og under retssagen.
Sarah, jeg forstår det heller ikke. Det er første gang, jeg har set det.
De får altså særbehandling?
De burde ikke være blevet løsladt, så de kan påvirke udfaldet.
Men det er rettens beslutning. Der er ikke noget, vi kan gøre.
Det begyndte godt.
Mist ikke modet nu. Efter alt, hvad du har været igennem…
Kommer du med?
Nej, jeg bliver her. Tak.
Min klient
er den eneste, der har erkendt, at han slog flere gange.
Men vi kan ikke se bort fra problemerne med hierarkiet.
Mine damer og herrer,
denne unge mand, nu 25 år gammel, har udvist mod.
Af egen fri vilje tilstod han næsten øjeblikkeligt.
Det er sandelig et udtryk for stort mod at banke en ubevæbnet mand ihjel.
Jeg anerkendte kendsgerningerne.
Dommer, dette har tynget mig i næsten tre år.
Jeg er ikke noget monster.
Min forlovede er…
Vi venter et barn.
Jeg skal være far.
Jeg er ikke et monster.
Jeg ønskede ikke, at han døde.
Men jeg er ikke den eneste ansvarlige.
Dette stemmer overens med ekspertvurderingen af hr. Garcia.
Jeg citerer:
"Ikke nogen bestemt diagnose, men et alvorligt ubehag
grundet hans vanskelighed ved at indrømme sit direkte ansvar."
Min klient, Jean Schmitt, nu 57 år gammel, uddannet i politiets bedste praksisser,
har en fortid som en fremragende politibetjent.
Først som simpel betjent, senere som medlem af motorcykelkorpset,
han er en mand med stærke værdier, som er
blevet velsignet med en ekstraordinær patriotisk sans.
Hr. Schmitt er nærmest en slags adelsmand indenfor sin profession.
Hans professionalisme, hans disciplin,
er blevet fremhævet af alle hans chefer,
som gav ham en vurdering på 19,8 ud af 20.
Det er svært at gøre det bedre.
Det er sandt.
Tyve ud af 20 findes ikke, for ingen er perfekt.
Vel?
Hr. Schmitt er en elsket og respekteret leder,
en god familiefar og en tapper patriot. Jeg gentager.
Denne eksemplariske betjent er blevet tildelt æresmedaljen af politiet.
Jeg må minde jer om, at han var general de Gaulles private sikkerhedsvagt,
og måske du ikke ved det, hr. Kiejman…
Han var motorcykel-eskorte for selveste præsident Mitterand.
Mine damer og herrer,
mænd af betjent Schmitts kaliber bør forsvares.
Vi må huske på deres mod, deres ansvarsfornemmelse,
og, jeg gentager, deres tapperhed og selvopofrelse,
for mine damer og herrer,
de holder vores land på benene.
De er cementen, der binder nationen sammen.
De arbejder for jer uden at beklage sig,
og de fortjener vores fulde respekt og hensyntagen.
28. NOVEMBER 1986
Goddag, unge mand.
Men du må ikke tro, at dette er en hastig beslutning.
Jeg har tænkt meget over det.
Og allervigtigst føler jeg det dybt i mit hjerte.
Jeg kan ikke forklare det.
Du er en forbløffende ung mand.
Undskyld, jeg spørger.
Jeg stiller ikke spørgsmålstegn ved din tankeproces,
men hvad vil din familie sige?
Min mor vil forstå det. Hun er religiøs.
Jeg har brug for at bede på et sprog, jeg forstår,
for at tro på ord, jeg forstår.
Først og fremmest er det her religionen i det land, jeg bor.
Det er ikke tilfældigt, jeg blev født her.
Fortsæt, hr. Giorgi.
Ja, jeg talte om det faktum, at vi hjælper hinanden.
At vi hjælper hinanden med virkeligheden i dagligdagen.
Betjent Schmitt er lidt som en far for motorcykelkorpset.
Eller jeg burde nok sige storebror, så jeg ikke gør ham vred.
Det er sandt, at han altid var direkte og derfor respekteret.
Han ved, hvad han taler om, når han siger noget til en.
Vi stiller ikke spørgsmål. Vi stoler på ham.
Fordi, du ved,
at samle lort op efter en demonstration og blive ramt i hovedet,
det er ikke nogen barnedrøm.
At være politibetjent er et kald,
især i motorcykelkorpsene.
Det er et sted for folk med brede skuldre.
Vi har konstant at gøre med voldelige, farlige og aggressive folk.
Så når man har en betjent med det rette instinkt,
hjælper det meget.
Især når ens chefer
hellere vil lave papirarbejde end være i felten.
Jeg skylder Schmitt meget.
Så at beskylde ham for noget uden grund, sender et skidt signal til politiet.
I hvert fald… til politistyrken.
Det er ikke godt.
Retten takker dig, hr. Giorgi.
Du kan sætte dig ned igen.
Og vi har et tredje vidne, der støtter den anden.
Det er et sandt mareridt.
-Jeg forstår din frustration. -Jeg vidste ikke, at han ville være her.
Eller at han ville have den frækhed at redde sin vens røv.
Vi må bevare roen. Vi forsøger at få de to mænd dømt.
Mener du de to mænd, der ankom uden håndjern?
-De er blevet lovprist hele dagen. -Stop. Det er ikke tiden til det.
Har vi ventet tre år på at se dem spille for galleriet?
Jeg har lyst til at kaste op.
Vi vidste, det ville blive opslidende, men retssagen er kun lige begyndt.
Vi har langt fra spillet alle vores kort.
Vi venter på resten af argumenterne og ekspertudtalelserne.
De vil være ubestridelige beviser.
Vi har alle chancer her, Sarah.
VI er tæt på at dømme betjentene.
Forstår du, hvad det betyder?
Tag hjem. Du har brug for hvile.
Det her er kun begyndelsen.
Kan du ikke sove?
Du er en natugle, ligesom din far.
Vi drikker ikke champagne for at fejre transplantationen, men te er også godt.
2. DECEMBER 1986
-Skål! -Skål!
Skål!
Det er godt, du giver ham en nyre og ikke en lever, hvad?
Sandt.
Og mange tak til Ben Amar, min kompatible donor.
-Nå ja! -Tak til min kompatible donor.
Tak.
Helt ærligt. Så nærig som du er, havde jeg ikke regnet med at få noget.
Det havde jeg ikke.
-Og du skylder mig penge. -Hør, mor, du må ikke græde.
Du må ikke græde. Jeg vil ikke se dig græde.
Ikke mere dialyse. Ikke flere hospitaler. Det er alt sammen forbi snart.
Vi fejrer det nu.
Gudskelov.
-Spis! Maden bliver kold. -Nej, nej, nej!
-Jeg har taget schweizisk chokolade med. -Nej!
-Mener du det? Se nu der. -Nej!
-Fornemt. -Nej, nej. Sarah!
"1939. Fra far til søn."
-Er der ingen alkohol i? -Ingen alkohol, mor.
Godt. Jeg spiser det.
Sarah, spis.
Hvad? Værsgo.
-Hvad er det? -Det er ikke godt.
-Hvorfor ikke? -Ræk mig msemmen.
Her er noget msemmen, der kan tage smagen.
Det er som at kaste perler for svin.
Du er svinet!
Jeg vil fejre det.
Nej, nej, nej! Naboerne ringer til politiet.
Ikke stammeråbet. Nej, mor.
Gør det, mor. Pyt med naboerne!
Nej, stop nu!
Sidste gang hun gjorde det, var til uafhængighedsdagen.
-Igen. -Kom nu.
Siger du ikke noget?
Hvad skal jeg sige? Jeg har ikke noget at sige.
Du stiller ingen spørgsmål.
Du lader, som om der intet sker.
Fordi der er ingenting.
Du kunne da spørge, hvordan retssagen går.
Vi har ventet på den i tre år.
Jeg vil helst ikke vide noget.
De giver mig ikke min søn tilbage.
Vi venter ikke på at få Malik tilbage.
Vi venter på at få retfærdighed.
Du ved, hvad jeg mener om den slags retfærdighed.
Jeg venter på Guds retfærdighed.
Men ham, der gør retfærdige gerninger, mens han er troende,
han skal hverken frygte uretfærdighed eller afsavn.
Det ved vi godt. Det gentager du igen og igen.
Jeg kommer og besøger dig, jeg spiser med dig, og du siger intet.
Jeg føler, jeg er sammen med et spøgelse.
Du har ret.
Jeg lever med skygger.
Og mig? Er jeg en skygge?
Eksisterer jeg ikke?
Jeg har faktisk altid været i skyggerne.
I skyggen af drengene, mine brødre, dine sønner. I skyggen af det hele.
Er du ikke træt af at stikke hovedet i sandet?
Jeg gør mit bedste, mor.
Livet fortsætter for de andre. Jeg er her. Jeg er ikke død.
Vær ikke vred, min datter.
Jeg ved godt, du er her.
I starten kunne jeg ikke lide dit korte hår.
Jeg kunne slet ikke lide det.
Men det klæder dig.
Det klæder dig rigtig godt.
Du er modig.
Du er den modigste af mine sønner.
RETSSAL
Retfærdighed for Malik!
POLITIET DRÆBER
HYLDEST TIL MIN BROR MOMO DRÆBT AF POLITIET I 1985
Sarah Oussekine?
Må jeg tale med dig et øjeblik?
Hvad vil du?
Jeg har ikke lang tid tilbage. Jeg er politiinspektør Duruisseau.
Jeg ville bare sige, at jeg er ked af det, der skete med din bror.
Og hvad betyder det, at du er ked af det?
Ingenting. Det forandrer intet.
Det, der skete var tragisk,
men jeg ville fortælle dig, at jeg er uenig i mine mænds metoder.
Den nat var de overstadige. Ukontrollerbare.
Og jeg ved også, at det ikke var første gang for nogle af dem.
Der havde allerede været tilfælde mod unge beurs.
Var det det?
Har du det bedre nu?
Er din samvittighed renset?
Skaderne og volden kan ikke alene forklare dødsårsagen.
Ofret havde ikke haft en fungerende nyre i næsten et år,
og han var nødt til at få dialyse tre gange om ugen.
Og den sidste, han skulle have haft, blev aftalt den 2. december 1986.
Han gik derfor glip af en dialysebehandling.
Ved du, hvornår hans aftale skulle have fundet sted?
Den 6. december.
Malik Oussekine gik ikke glip af en eneste dialysebehandling.
Behøver jeg at minde dig om, hvorfor han ikke mødte op den 6.?
Mange tak, hr.
Dommer, jeg vil gerne invitere dr. Monique Lecomte,
retsmedicineren, ind nu.
Tak.
Dr. Lecomte, ordet er dit.
Ofret led som nævnt
af en alvorlig nedsat nyrefunktion,
begge hans nyrer var stort set ødelagte,
og det havde en stor patologisk betydning.
Han havde en brækket næse, blodansamlinger…
Undskyld mig. En præcisering udbedes.
Billederne i rapporten er i sort-hvid.
Jeg har sjældent set ekspertbilleder i sort-hvid.
Var der en særlig grund til dette?
Jeg havde ikke ansvar for valget af film.
Men det ligger fast, at skaderne ikke var alvorlige.
En kombination af faktorer forstyrrede den unge mands skrøbelige tilstand.
Undskyld, må jeg?
Dr. Lecomte
fortæl os om disse faktorer.
Ifølge din detaljerede ekspertanalyse
var skaderne ikke alvorlige,
så forklar os, hvad der så var skyld i denne unge 22-årige mands død.
Hvis vi ser på konteksten… Det er…
At han løb, først og fremmest,
den store fysiske anstrengelse for en ung mand i skrøbelig tilstand,
og så det følelsesmæssige chok, stressen, frygten,
alle disse faktorer i sig selv
kunne have givet alvorlige forstyrrelser af hjerterytmen og været fatal.
Siger du, at det er muligt, at han døde af skræk?
Ja.
Muligt.
Døde af skræk?
Men man kan jo ikke dø af skræk.
Hvis jeg angriber dig med denne stav…
Jeg svinger den sådan her for at vise, at jeg truer dig,
og så siger jeg: "Aprilsnar."
Kunne jeg slå dig ihjel?
Det er mere kompliceret end det.
Slagene var tilfældige. Er det det, du siger?
Nej, det er ikke det, jeg påstår.
Jeg siger, at overfaldet generelt spillede en rolle i ofrets død.
Jeg nævnte en kombination af faktorer.
Men man dør ikke af to slag og en brækket næse.
Hvis vi skal tro på din ekspertise,
var den eneste ansvarlige for hans død ham selv.
Det var Malik.
Dr. Lecomte, fortæl retten klart og tydeligt,
var der en direkte sammenhæng mellem slagene og hans død?
Dr. Lecomte, jeg gentager.
Var der, eller var der ikke en direkte sammenhæng
mellem Malik Oussekines død og slagene?
Det var der.
Retten takker dig, dr. Lecomte.
Jeg har hørt nogle ufattelige ting, siden min lillebror døde.
Men skrøbelighed er det værste. Han var på ingen måde skrøbelig.
Han havde en enorm energi.
Han var den stærkeste af os alle.
Når jeg tænker på alt det, han kunne have gjort…
…hvad han kunne være blevet…
Jeg væmmes ved tanken.
Det er uretfærdigt.
Er det sådan, dette land er?
De fortæller os, at vi er lige,
men ved først givne lejlighed bliver vi gjort til intet.
Vi beder ikke om at blive elsket.
Vi er fuldstændigt ligeglade med kærlighed.
Vi ønsker at blive behandlet lige, ikke andet.
Det motto der: "Frihed, lighed, broderskab."
Hvad betyder det helt præcis?
Se ikke sådan på mig.
Sænk blikket, når I ser på mig.
For mig er I dem, der bankede ham ihjel.
Så I skal ikke se mig i øjnene.
Jeg vil meget gerne vide, hvorfor I angreb ham.
Han fortjente det ikke. Ingen fortjener sådan noget.
Det var så uretfærdigt.
Det var ikke værdigt overfor det, der står på væggen.
Det var ikke værdigt overfor det, dette land står for.
Det er en kniv i ryggen.
Dommer,
deres skyld er tydelig for enhver.
Så jeg beder dig om at ære den retfærdighed,
så vi stadig kan tro på den en lille smule.
For min lillebror har ret til retfærdighed i dette land.
Vi er franske.
Og Malik gjorde alt for at blive assimileret.
Vi kan ikke gøre mere.
Han gik så langt, som han kunne.
Retten takker dig.
Hvis I kendte vores historie, damer og herrer…
Vi har ikke noget at gøre her.
Vi burde ikke være i denne retssal.
For vi har altid gjort, hvad vi burde.
Vi troede, det var fortid.
Først vores forældre, og nu os.
Det er sandt. Vi glemte det.
Før min brors død
led vi af et lykkeligt hukommelsestab.
Vi glemte det.
Vi troede, det var forbi.
Vi havde aldrig forestillet os, at vores bror ville blive revet fra os.
Det har forandret alt, hele mit syn på livet.
Der er en fremtid her for os alle.
Der er en mening i alt det her.
Der er et formål.
Hvis der ikke er det,
ville det være absurd.
Det, jeg vil sige i dag, til de mænd, der sidder der…
Hvis de har blod i deres årer, er det, fordi de er mænd.
Det var en af min fars talemåder.
Disse mænd glemte, at min lillebror Malik også var en mand.
Ikke en araber, ikke en "morian" eller en "perker."
Han var ved at blive til en mand, og da de dræbte ham, brød de deres løfter.
De knuste drømme.
De dræbte ikke en araber, men først og fremmest en mand.
De begik en forbrydelse.
De skulle ikke prøve at skjule det.
Jeg er den ældste.
På en måde var jeg en slags far for Malik.
Så jeg forsøgte at støtte ham,
at vejlede ham.
Det vigtigste for mig
var at give ham de bedste muligheder fra begyndelsen.
Jeg har altid troet på meritokrati.
Jeg sagde altid: "Hvis du vil, så kan du."
Hverken navn eller religion skulle stå i vejen for ham.
Nej.
Og helt sikkert ikke penge.
Jeg ville gerne undgå alle problemer for ham.
Så jeg gjorde, hvad jeg kunne, så han kunne være stærk til at gøre alt.
Hvad som helst.
Jeg lærte ham at være ambitiøs, at tro på sig selv.
Og det virkede, tror jeg.
Og først og fremmest…
Han var ikke bange.
Han var meget selvsikker.
Min bror havde masser af selvtillid,
og jeg var stolt over at have guidet ham til at få denne selvtillid.
Og det er derfor, jeg bebrejder mig selv.
For det er min skyld.
For jeg førte ham ubevidst væk fra virkeligheden.
Jeg gjorde det for hans egen skyld, for min lillebror.
Jeg ville beskytte ham.
I dag føler jeg mig ansvarlig for hans død på en måde.
For jeg lærte ham, at vi var i sikkerhed i vores land.
At vi var stærke, at dette var vores hjem.
Og normalt føler man sig sikker i sit eget hjem.
Man føler sig afskærmet.
Man føler sig beskyttet.
Min søn.
Det er for koldt for dig her.
Det er for koldt for dig under denne jord.
Hej, det er Air France. Hvad kan jeg hjælpe med?
Hej, jeg vil gerne bestille en billet til næste onsdag
til Toronto, tak.
Et øjeblik.
Afgang klokken 14.40, Paris Charles de Gaulle,
ankomst i Toronto Pearson International Airport
klokken 16.30 lokal tid.
Fungerer det for dig?
Ja, rigtig fint.
Og retur?
Bare en enkeltbillet. Det er fint.
FRIHED LIGHED BRODERSKAB
Hr. Garcia, hvilke instruktioner blev du givet den aften?
Vi vidste bare, at der havde været konflikt i kvarteret.
De studerende havde ødelagt en masse dagen før.
Vi fik at vide, at de var vrede,
og at vi skulle opløse dem energisk.
Og det var det hele.
Vi ved, at motorcykelkorpsets formål var at virke afskrækkende,
at bare det at se jeres motorcykler og jeres stave
skulle få demonstranter til at opløse sig.
Tillad mig at præcisere, at min klient og hans kollegaer
sjældent havde at gøre med rolige demonstranter.
Nej, men der er stadig regler.
Disse mænd er ikke bøller, man sender på jagt.
Præcis.
Hvis reglerne ikke bliver udtrykt klart, hvad skal man så gøre?
Hr. Garcia…
…selvom du har udtrykt anger over begivenhedernes gang
og tilstået at have givet, jeg citerer:
"To eller tre slag i brystet, før jeg forlod opgangen."
Jeg så i et af dine vidneudsagn, at du talte om effektivitet.
Følte du, at du har været effektiv?
Jeg følte, at jeg gjorde, hvad der var forventet af mig.
Fik du ordre til at bruge din politistav den aften?
Ja.
Til at forsvare dig selv eller til at jagte folk med?
Alle brugte dem på samme måde mod demonstranterne.
Det er netop mit spørgsmål, hr. Garcia.
Hvordan kan du se forskel på en demonstrant
og en, der er på vej hjem fra en koncert?
Folk, der ikke har gjort noget galt, kommer ikke løbende ned ad gaden.
Hvis vi ser nogen løbe, virker det mistænkeligt.
De kan være truende, farlige eller have en kniv.
Hr. Garcia… følte du dig truet?
Dommer, må jeg?
Jeg vil gerne bekræfte noget, hvis det er i orden.
Giv den anklagede hjelmen med visir, hætten og politistaven,
der ligger på bordet med beviser.
Tag venligst hætten og hjelmen på.
Hold politistaven og vend dig mod salen, så alle kan se.
Iført dette udstyr overfor en ung, ufarlig mand,
kan man så føle sig truet?
Tak.
Endnu engang, min klient, Jean Schmitt, slog ikke nogen,
gik ikke ind i opgangen og har ingen grund til at sidde i denne stol.
Han var ikke i stand til at handle.
Han var et offer i denne sag.
Betjent Schmitt blev ramt af en brosten, der bragte ham ud af fatning.
Han faldt af motorcyklen og blev fundet i kritisk tilstand.
Hr. Schmitt, fortæl mig om det øjeblik, du blev ramt af brostenen.
Jeg kan overhovedet ikke huske noget.
Jeg blev ramt af en enorm brosten, og jeg var overvældet af chokket.
Omtåget.
Jeg blev ramt direkte i brystet og faldt med armene fremstrakt.
Jeg havde svært ved at rejse mig. Jeg troede, jeg var færdig.
Jeg lænede mig op ad bilen, og…
Jeg så mine kollegaer foran opgangen, men så blev alt sort.
Her er brostenen.
Så retten kan forstå, hvor hårdt
min klient blev ramt, og hvorfor det medførte et hukommelsestab.
Mine damer og herrer,
brostenen vejer et kilo og 780 gram.
En af Jean Schmitts kollegaer samlede den op.
Men denne brosten optræder ikke i rapporten.
Hvor mærkværdigt, hr. Garaud.
Og den kunne nemt være blevet hentet på en byggeplads.
Her er bevis.
Jeg hentede selv nogen i morges,
som jeg vil levere tilbage til byggefirmaet.
Selvom det ikke var lige netop denne brosten,
fik min klient alligevel et stort chok.
Det kan man få bekræftet i lægeerklæringen,
der tilkendte ham 8% midlertidigt uarbejdsdygtighed.
Schmitt var omtåget og ustabil,
som han sagde, og som hans kollegaer har bekræftet.
Tænk, at denne brosten kunne falde ned fra himlen.
Nu forstår jeg bedre udtrykket "brolagt med løgne."
For der er ingen brosten på Rue Racine.
Der var vejarbejde, men det var i den anden ende af Rue Monsieur-le-Prince
og blokeret af en afskæring.
Forsvarets demonstration er chokerende,
for hr. Schmitt påstår, at han var såret,
og at han derfor aldrig satte fod i opgangen og bankede Malik Oussekine.
Måske kan vi endelig finde ud af, hvordan hans pistol blev fundet i gangen.
Hr. Schmitt?
-Jeg forstår ikke spørgsmålet. -Det er meget simpelt.
Hvordan blev din pistol fundet i opgangen, når du påstår aldrig at have været der?
Det kan jeg jo ikke huske.
Men du fortalte dog generalinspektoratet,
at du mistede den, da du var i opgangen,
hvilket du pure nægter i dag i vidneskranken.
De pressede mig hårdt i to dage.
Og IGS kan få folk til at underskrive hvad som helst, ikke?
Hvordan kan vi så vide hvilken udtalelse, der er sand?
Og antyder du, at IGS' høringer er manipulerede?
Lad os bare sige, at de kan udsætte os for psykologisk pres.
Ja eller nej, var du klar over, at du havde mistet din pistol?
Jeg gik ikke ind i bygningen. Jeg nærmede mig den bare.
Mine kollegaer havde problemer der,
og så opdagede jeg, at min pistol var væk.
Så vi ledte på gaden, på fortovet,
og… endelig fandt min kollega, Giorgi, den i opgangen.
Han havde set en person gå ind med den i lommen.
-Så din hukommelse er vendt tilbage. -Min klient begik intet galt.
Prøv ikke at intimidere ham.
Jeg gentager: Han var ikke i lobbyen.
Jeg har ikke mere at sige.
Vi lytter, hr. Bayzelon.
Jeg havde været i biografen med en ven om aftenen…
…og jeg var på vej hjem.
Jeg boede på tredje sal af en bygning på Rue Monsieur-le-Prince 20.
Jeg var ikke klar over, hvad der var i gang den aften.
Det var relativt roligt.
Og så hørte jeg lyden af motorcykler i det fjerne.
Folk løb væk, og jeg begyndte at blive bange.
Jeg begyndte også at løbe.
Jeg løb de sidste par meter.
Jeg tastede koden til døren hurtigt,
åbnede bygningens glasdør og lukkede den med det samme.
I det øjeblik, gennem glasset…
…så jeg Maliks ansigt.
Han var bange.
Hans øjne var kæmpestore.
Så åbnede jeg døren for ham. Det hele skete meget hurtigt.
Jeg lukkede ham ind, og da jeg ville lukkede døren,
da jeg håbede på at tage ham med i sikkerhed…
Det må have været…
…et halvt sekund for langsomt.
Måske var det dét halve sekund, der…
Jeg var ikke hurtig nok.
En af betjentene stak sin stav ind gennem døren i det øjeblik.
Han blokerede den.
Og selvom jeg skubbede imod døren af al kraft,
er jeg ikke så stærk.
Jeg kunne ikke gøre noget.
Jeg er ikke stærk nok.
Og med ét kom de stormende imod ham.
De begyndte at banke ham i hovedet med deres stave.
Nej! Nej!
Lad mig være! Kom nu!
Jeg stod der, lammet.
Jeg husker det klart og tydeligt.
Malik var fuldstændigt passiv.
Han bevægede sig kun for at beskytte sit hoved.
Han skreg igen og igen…
Lad mig gå! Jeg har ikke gjort noget!
"Lad mig gå! Jeg har ikke gjort noget!"
Malik gled ned ad væggen og faldt om på gulvet.
De bankede ham brutalt.
Slagene var ekstremt voldelige og gentagne.
Bagefter gik politibetjentene.
Der lå en pistol på gulvet. Jeg samlede den op.
Jeg havde knap nok tid til at tage den op, før to betjente kom ind igen.
De tog pistolen fra mig og slog mig
på hovedet, i ansigtet og i brystet med den.
Bagefter hev de mig med udenfor.
Malik lå stadig i opgangen.
Han bevægede sig ikke mere.
Hvis vi skal tro forsvaret,
var Malik Oussekine en dumdristig invalid,
der stødte ind i nogle politibetjente,
som var lettere nervøse og overladt til sig selv.
Vi bør ikke give denne unge mand skylden for at blive banket ihjel.
Men husk, at disse politibetjente gik ned ad en gade,
de ikke havde noget at gøre på.
Og hvor de ikke var blevet bedt om at gå hen.
De jagtede efter en tilfældig person,
der aldrig har udvist nogen form for aggression mod politiet.
De jagtede ham ind i et privat sted,
opgangen i en bygning, hvor de ingen grund havde til at jagte ham hen.
Det er fakta.
Mine damer og herrer, jeg beder jer om at gøre jeres pligt…
…for intet ville være værre end at banalisere denne forbrydelse.
Det ville være at nægte Malik en begravelse.
Vi kan ikke tillade vores unge mennesker at tro, at samfundet er uretfærdigt.
Denne dom vil skabe forsoning mellem ungdommen og vores institutioner.
Vi må bringe borgere og politiet sammen igennem en symbolsk afgørelse,
så alle ved, at ingen, og jeg mener ingen, er hævet over loven.
Og familien Oussekine
skal have den erstatning, de fortjener.
Tak.
Mine damer og herrer, vi er her ikke for at dømme politiet,
men to mænd, som er politibetjente.
Enhver person med magt vil udnytte den.
Han vil udnytte den, indtil han bliver stoppet.
I en brand kan vi ikke se bort fra det forkullede træs sårbarhed,
men vi skal heller ikke ignorere tændstikkerne.
Politibetjentenes slag er tændstikkerne.
Og uden disse slag, mine damer og herrer,
havde sårbarheden ikke været nok til at forårsage denne unge mands død.
Der var en stemning af borgerkrig,
og de blev kastet ind i frontlinjen uden særlige instruktioner,
så hvordan kunne disse to betjente trodse deres ordrer?
Deres eneste fejl var at møde op på arbejde.
Mine damer og herrer, jeg siger jer…
Hvis I dømmer dem, der beskytter jer,
vil de ikke længere beskytte jer.
Det er jer, de beskytter.
Ikke os.
Tak.
Alle bedes rejse sig.
OUSSEKINE-SAGEN
Værsgo at sætte jer.
Retssagen er nu i gang.
Vil de anklagede rejse sig?
Efter at have voteret
har juryen fundet de anklagede skyldige
i overfald og vold med døden til følge
med den forværrende omstændighed,
at handlingerne blev begået af politiet,
uden legitim grund, mens de var på arbejde.
Dommene.
For hr. Schmitt: Fem års betinget fængsel.
For hr. Garcia: Tre års betinget fængsel
grundet formildende omstændigheder.
Retten lægger desuden påbud om, at sidstnævntes dom
ikke skrives på hans straffeattest.
Retten er hævet.
Tak.
Mange tak, hr.
Tak.
Sarah Oussekine! Hvad betyder denne dom for dig?
Den betyder, at hvis du har politiuniform på,
så kan du dræbe hvem som helst og blive tilgivet for det.
Men mest af alt tænker jeg på min mor.
Jeg vil tage hjem til hende og sige:
"Der kan du se. Mændene, der dræbte Malik, er frie."
Dommen, der blev afsagt ved kriminalretten i Paris
kan danne præcedens i andre sager,
hvor politiet er involveret i politiarbejde.
Ingen retfærdighed, ingen fred!
Ved at forsvare familien Oussekine
ønskede jeg også at opretholde et princip:
Beskyttelsen af demokratiet.
Vold er noget, demokratier må kæmpe imod hver dag.
Familien Oussekine søgte aldrig hævn.
Det var aldrig på tale at sætte politiet for en domstol.
Straffen til disse to betjente er en principiel straf.
Tak. Mange tak, brødre. Tak.
4. DECEMBER 1986
Smart, ikke?
Du er flot, min søn. Gud beskytte dig.
Tak, mor.
Hvor skal du hen?
Jeg skal noget. Jeg har ikke meget tid.
Du har aldrig tid. Du har altid travlt.
Bare rolig. Jeg er tilbage i weekenden.
Det siger du altid. Hvem skal nu spise pommes fritene?
Jeg lavede dem kun for dig.
-Dig, mor. Du kan spise dem. -Det er ikke det samme uden dig.
Hold nu op.
Jeg vil jo ikke altid være her, min søn.
Mor, stop.
Jeg tager en.
Tekster af: Rie Hededal Nielsen